Справа № 303/3674/21

П О С Т А Н О В А
Іменем України

28 березня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
головуючого – судді Куштана Б.П. (доповідача), 
суддів: Кожух О.А. та Фазикош Г.В.,
з участю секретаря Чічкало М.А.,                                                        розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 24 січня 2022 року (у складі судді Куцкіра Ю.Ю.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Мукачівського районного відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Івано-Франківськ) та акціонерного товариства акціонерного Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання права власності на майно та зняття із нього арешту, -
ВСТАНОВИВ:
У травні 2021 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому на підставі ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» просила:
-визнати за ОСОБА_1 право власності на частини житлового будинку в АДРЕСА_1 з надвірними будівлями та спорудами, розташований на земельній ділянці 0.1559 га, кадастровий номер 2122785800:10:102:0048;
-Визнати за  ОСОБА_2  право власності на  частину житлового будинку в АДРЕСА_1 з надвірними будівлями та спорудами, розташований на земельній ділянці 0.1559 га, кадастровий номер 2122785800:10:102:0048;
-Звільнити з-під арешту житловий будинок в АДРЕСА_1 , що накладений постановою державного виконавця Мукачівського районного відділу державної служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) від 23.02.2021 р. у межах виконавчого провадження № 58928753. 
Заявлені вимоги обґрунтовані таким.
24.04.2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, який зареєстровано виконавчим комітетом Кальницької сільської ради Мукачівського району, актовий запис № 2. Після укладення шлюбу ОСОБА_3 змінила прізвище на « ОСОБА_4 ». Від цього шлюбу мають доньку – ОСОБА_5 , 2006 року народження.
У період шлюбу ними набуто у власність нерухоме майно, а саме – житловий будинок у АДРЕСА_1 . Право власності на майно в 1/3 частині зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 на підставі свідоцтва, а 2/3 частини на підставі Договору купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Попович В.В. 30.07.2005 р. за № 2280.
Відповідно до технічного паспорту загальна площа будинку складає 247,10 кв. м. До будинку прилягають сарай - літ. Б, вбиральня - літ. В, огорожа - № 1, ворота № 2 та колодязь літ. Н. Згідно з Витягом із Державного земельного кадастру від 30.12.2014 р. земельній ділянці площею 0,1559 га в АДРЕСА_1 (присадибна земельна ділянка) присвоєно кадастровий номер 2122785800:10:102:0048.
Необхідність визначення частки позивача у спільній сумісній власності в частинах, а відповідача – в частині, та визнання на неї права у судовому порядку зумовлено наступним.
Спільна дитина проживає з позивачкою (матір`ю) і перебуває на її утриманні, що відповідачем ОСОБА_2 не заперечується. Усіма питаннями забезпечення дитини займається позивач, відповідач матеріально їм не допомагає, окрім того через свої боргові зобов`язання перед третіми особами не в інтересах сім`ї поставив сім`ю у скрутне матеріальне становище. Відповідач зазначені обставини визнає та у заяві від 01.05.2021 р., справжність підпису на якій засвідчена нотаріально, не заперечує, щоб у зв`язку з наведеними обставинами її частка у спільній сумісній власності становила частини.
На примусовому виконанні в Мукачівському районному відділі державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) перебуває виконавче провадження № 58928753 з примусового виконання виконавчого листа № 0417/17749/2012 від 20.11.2015 р., виданого Індустріальним районним судом міста Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів. Постановою державного виконавця від 23.02.2021 р. описано та накладено арешт на нерухоме майно – житловий будинок у АДРЕСА_1 .
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 24.01.2022 р. позов задоволено:
-Визнано за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНКОПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) право власності на частини житлового будинку в АДРЕСА_1 з надвірними будівлями і спорудами, розташований на земельній ділянці 0,1559 га, кадастровий номер №2122785800:10:102:0048;
-Визнано за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНКОПП НОМЕР_2 ) право власності на частину житлового будинку в АДРЕСА_1 з надвірними будівлями і спорудами, розташований на земельній ділянці 0,1559 га, кадастровий номер №2122785800:10:102:0048;
-Звільнено з-під арешту житловий будинок в АДРЕСА_1 , що накладений постановою державного виконавця Мукачівського районного відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) від 23.02.2021 року в межах виконавчого провадження № 58928753.
Вирішено питання судових витрат.
Указане судове рішення мотивоване обґрунтованістю і доведеністю позовних вимог.
У апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» (надалі – Банк) просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Узагальнені та доречні доводи скарги зводяться до того, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу, а будинок, який позивачка просить поділити та звільнити з-під арешту, знаходиться в іпотеці Банку за діючим кредитом.
У письмовому відзиві ОСОБА_6 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Узагальнені заперечення зводяться до того, що заявлені нею вимоги щодо поділу спільної сумісної власності з визначенням часток і звільнення майна з-під арешту є взаємопов`язаними, а висновки ВПВС у справі № 2-24/494/2009 (постанова від 06.10.2020 р.) не можуть бути застосовані через різні обставини справи.
У судовому засідання представник Банк – адвокат Гриниха Т.Ю., підтримала апеляційну скаргу повністю. Представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Шпуганич В.П., не визнав скарги.
Позивач ОСОБА_1 подала заяву про розгляд справи за її відсутності.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про зміну судового рішення із таких мотивів. 
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , набутий ОСОБА_2 і ОСОБА_1 у період перебування у шлюбі, а тому суд приходить до висновку, що вищезазначене майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. З приводу відступлення від рівності часток суд бере до уваги відповідну домовленість між сторонами, що підтверджується заявою від 01.05.2021 р., а також факт проживання із позивачем ОСОБА_1 неповнолітньої доньки – ОСОБА_7 .
При цьому, суд установив наступні факти й обставини.
Згідно з Свідоцтвом про одруження Серії НОМЕР_3 від 24.04.2004 р. шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 було зареєстровано 24.04.2004 р. у виконкомі Кальницької сільської ради Мукачівського району Закарпатської області, актовий запис № 2, після чого остання змінила прізвище на « ОСОБА_4 » (а.с.7).
Відповідно до Свідоцтва про народження Серії НОМЕР_4 від 04.07.2006 р. ОСОБА_5 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , а її батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.8).
Згідно з довідкою № 210 від 05.05.2021 р., виданою Кальницьким старостинським округом Великолучківської сільської ради ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_2 , на даний час дійсно зареєстровані та проживають ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із донькою – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.9).
Відповідно до договору купівлі-продажу будинку від 30.07.2005 р. ОСОБА_8 і ОСОБА_9 (продавці) передали, а ОСОБА_2 (покупець) прийняв у власність частки житлового будинку, які становлять 2/3 за АДРЕСА_1 (а.с.10).
Рішенням виконавчого комітету Новодавидківської сільської ради Мукачівського району № 33 від 17.06.2005 р. «Про видачу свідоцтва про право власності та реєстрації житлового будинку» вирішено оформити право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , на ОСОБА_9 – 1/3 частина, на ОСОБА_8 – 1/3 частина, та на ОСОБА_2 – 1/3 частина (а.с.11).
Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 7757066 від 13.07.2005 р. домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_9 (1/3 частка), ОСОБА_8 (1/3 частка) та ОСОБА_2 (1/3 частка).
Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13.07.2005 р. домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_9 – 1/3 частка, ОСОБА_8 – 1/3 частка, та ОСОБА_2 – 1/3 частка.
Згідно Інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 162252466 від 04.04.2019 р. домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_2 – 1/1 частка.
Відповідно до постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника від 23.02.2021 р., винесеної державним виконавцем Мукачівського РВ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Гаринець М.В., описано та накладено арешт на майно, а саме: на домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (а.с.20-22).
Згідно із заявою ОСОБА_2 від 01.05.2021 р. останній підтверджує той факт, що з 24.04.2004 р. він перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; у період перебування в зареєстрованому шлюбі у них народилася донька – ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; також ними за час шлюбу набуто у спільну власність нерухоме майно, а саме – житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Цією заявою ОСОБА_2 підтверджує, що з урахуванням обставин, визначених статтею 370 ЦК України та статтею 70 СК України (при придбанні будинку більша частина коштів належала дружині, дитина від шлюбу перебуває на повному утриманні дружини та проживає з нею, а він як чоловік не приймає участі у матеріальному забезпеченні сім`ї, дружиною витрачаються кошти на утримання домоволодіння) у разі пред`явлення вимоги щодо поділу спільної сумісної власності, враховуючи проживання дочки з мамою, частка дружини ОСОБА_1 у спільній сумісній власності на вказаний вище будинок становить (становитиме) , а його ОСОБА_2 становить (становитиме) частку. Вказану заяву просить розцінювати як його добровільну згоду на вказану вище зміну розміру часток у праві спільної власності на вказаний вище будинок (а.с.23).
Відповідно до рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.09.2015 р. у справі № 22-ц/774/5997/15 апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено: скасовано заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.02.2015 р., позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 18 437,57 доларів США та стягнуто солідарно з ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 10000 гривень, стягнуто ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1473,75 гривень та з ПАТ «Акцент-Банк» судовий збір у розмірі 100 гривень на користь ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с.51-52).
20.11.2015 р. Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 18 437,57 доларів США та стягнення солідарно з ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 10000 гривень, і стягнення з ОСОБА_2 судового збору у розмірі 1473,75 гривень та з ПАТ «Акцент-Банк» судового збору у розмірі 100 гривень на користь ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с.53).
07.03.2007 року між ОСОБА_2 як іпотекодавцем та ЗАТ КБ «Приватбанк» як іпотекодержателем було укладено Договір іпотеки, згідно з яким іпотекодавець передав в іпотеку нерухоме майно, а саме – житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.54-58).
Закон не забороняє визнання права власності на відповідну частку іпотечного майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки таке визнання не є відчуженням. При цьому заборони щодо визнання права власності на іпотечне майно за іншим з подружжя також не містить іпотечний договір, укладений між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «Приватбанк».
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 08 липня 2019 року у справі № 522/17048/15-ц (провадження № 61-33246св18) та постанові від 03 червня 2020 року № 201/6412/17.
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції у частині визнання права власності на майно подружжя через їх відповідність правильно встановленим обставинам, які мають значення для справи (є предметом доказування), належно оціненим доказам і нормам матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та частково – у питання звільнення майна з-під арешту.
Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
За правилами частини першої статті 69, частини першої статті 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).
Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. За спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.
Указані правові висновки викладені, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 р. у справі № 638/18231/15 (провадження № 14-712цс19).
У постанові від 07 листопада 2022 р. у справі № 725/7187/19 (провадження № 61-11615сво20) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зазначив, що норма частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» розрахована на ті випадки, за яких вимогу про визнання права власності та про зняття з нього арешту заявляє особа, яка є одноосібним власником або співвласником подільної речі.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
У справі, яка переглядається установлено, що постановою державного виконавця Мукачівського РВ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) від 23.02.2021 р., було описано та арештовано майно (кошти) боржника на виконання виконавчого листа № 0417/17749/2012 від 20.11.2015 р., виданого Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська, про стягнення із ОСОБА_2 на користь Банку заборгованості в розмірі 507 260,01 грн., ВП 58928753 (а.с.20).
Відповідно до рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2015 р. із ОСОБА_2 на користь Банку стягнуто заборгованість за кредитним договором № МКН0АЕ0000103503 від 13.06.2008 р. у сумі 18 437,57 доларів США. Стягнуто солідарно з ПАТ «Акцент-Банк» і ОСОБА_2 на користь Банку заборгованість за кредитним договором № МКН0АЕ0000103503 від 13.06.2008 р. у сумі 10000 грн. (заборгованості із пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором) (а.с.51-52).
Виконавчий лист на виконання указаного рішення суду видано 20.11.2015 р. (а.с.53).
Банком до відзиву на позовну заяву додано договір іпотеки від 07 березня 2007 р., який був укладений між Банком і ОСОБА_2 , відповідно до якого ОСОБА_2 було передано в іпотеку Банку житловий будинок загальною площею 247,10 кв. м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Іпотекою було забезпечено виконання зобов`язань за кредитним договором № MKH0GA00000197 від 06.03.2007 р. (а.с.54-58), тобто відмінним від того, за невиконання умов якого було видано виконавчий лист 20.11.2015 р.
01 травня 2021 р. ОСОБА_2 до нотаріуса подав заяву про зміну розміру часток управі спільної власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до якої указав, що частка ОСОБА_1 у спільній сумісній власності має становити , а його частка – (а.с.23).
Довід апеляційної скарги про те, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу, а будинок, який позивачка просить поділити та звільнити з-під арешту, знаходиться в іпотеці Банку за діючим кредитом, не заслуговує на увагу, з таких підстав.
За змістом положень статті 23 Закону України «Про іпотеку», перебування майна в іпотеці не перешкоджає його поділу між подружжям у судовому порядку та визнання права власності на нього, оскільки при поділі такого майна дія договору іпотеки не припиняється і такий поділ не є розпорядженням предметом іпотеки. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно зі статтею 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно з частиною першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до частини першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які належить оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
При цьому, як неодноразово зазначав Верховний Суд в своїх судових рішеннях, застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.
Стаття 1 Першого протоколу покладає на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.
Колегія суддів констатує, що позивач не є стороною виконавчого провадження, у рамках якого було накладено арешт, проте матеріалами справи підтверджено, що вона є співвласником спірного будинку, щодо якого були внесені обтяження, договором іпотеки був забезпечений інший кредитний договір, аніж, той за невиконання якого із ОСОБА_2 було стягнуто кредитну заборгованість і видано виконавчий лист 20.11.2015 р. і в рамках виконання якого накладено арешт на майно боржника.
При цьому, колегія суддів не погоджується із резолютивною частиною рішення про звільнення з-під арешту житлового будинку в АДРЕСА_1 , що накладений постановою державного виконавця Мукачівського районного відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) від 23.02.2021 р. у межах виконавчого провадження №58928753, із таких підстав.
У даному випадку звільнити з-під арешту належить саме спірного житлового будинку, оскільки частка у праві спільної сумісної власності з визначення часток відповідно до нотаріальної заяви є самостійним об`єктом цивільних прав, яка може бути об`єктом продажу з публічних (електронних) торгів, передачі стягувачу в рахунок погашення боргу, без її виділу в натурі з об`єкта нерухомого майна. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам закону оскаржене рішення суду першої інстанції не відповідає у частині звільнення з-під арешту спірного житлового будинку в цілому.
Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги та відповідно до ст. 376 ч.1, п.п.1-4 ЦПК України рішення суду першої інстанції належить змінити.
Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2, 376 ч.1, п.п.1-4, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
2.Рішення Мукачівського міськрайонного суду 24 січня 2022 року змінити, звільнивши з-під арешту (три чверті) житлового будинку в АДРЕСА_1 , що накладений постановою державного виконавця Мукачівського районного відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) від 23.02.2021 року в межах виконавчого провадження № 58928753.
3.Решту рішення залишити без змін.
4.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.
5.Повне судове рішення складено 17 квітня 2023 р.

Судді: