ОКРЕМА ДУМКА

06 червня 2023 року 
м. Київ

справа №460/786/20
адміністративне провадження №К/990/8239/22

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11.05.2023, за наслідками розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 21.10.2021 (головуючий суддя: Борискін С.А.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.01.2022 (головуючий суддя: Кузьмич С.М., судді: Улицький В.З., Шавель Р.М.) у справі № 460/786/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, приписів вирішено:
- касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити;
- ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 21.10.2021 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.01.2022 скасувати;
- справу №460/786/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинення певних дій передати до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Короткий зміст позовних вимог.
11.02.2020 ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі - відповідач ГУ ПФУ в Рівненській області), у якому просила:
- визнати протиправною відмову відповідача у нарахуванні та виплаті позивачеві компенсації за втрату частини пенсії відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 № 2050-III (далі - Закон України №2050-ІІІ) у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії в сумі 59250,33 грн, які були виплачені у червні 2019 року;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачеві  компенсацію за втрату частини пенсії відповідно до Закону України №2050-ІІІ у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії за період із липня 2011 року по червень 2019 року на суму пенсії 59250,33 гривень.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що 27.06.2019 на її користь проведено повну виплату заборгованості з пенсійних виплат на виконання постанови Сарненського районного суду Рівненської області від 25.07.2011 у справі               №1718/2-а-803/11 та постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 15.03.2012 у справі №1718/2-а-803/11. У листопаді 2019 року позивач звернулася до відповідача із заявою, в якій просила нарахувати та виплатити компенсацію за втрату частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати. У відповідь на звернення позивача, ГУ ПФУ в Рівненській області листом від 09.01.2020                      № К-4766/07.1-59 повідомив заявника про відсутність правових підстав для нарахування та виплати їй компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії. Позивач, вважаючи відмову відповідача  у виплаті їй компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії протиправною, звернулася до суду з цим позовом для захисту своїх порушених прав.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 21.10.2021, залишеною без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.01.2022, позовну заяву залишено без розгляду. 
Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що отримання позивачем листа відповідача від 09.01.2020 №К-4766/07.1-59 у відповідь на її заяву про нарахування та виплату компенсації за втрату частини доходу, не змінює момент, з якого позивач повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почала вчиняти дії щодо реалізації свого права, і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду. За висновками судів попередніх інстанцій у правовідносинах, щодо яких виник спір у цій справі перебіг строку позовної давності розпочинається з дня отримання позивачкою заборгованості. Оскільки заборгованість була виплачена 27.06.2019, строк позовної давності варто обраховувати з 28.06.2019.  
Короткий зміст вимог касаційної скарги.
07.04.2022 на адресу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга позивачки, надіслана 28.02.2022, в якій скаржниця просить скасувати ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 21.10.2021 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.01.2022 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування вимог касаційної скарги скаржниця зазначає, що з врахуванням статті 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та висновків Великої Палати Верховного Суду, висловлених у справах                                № 510/1286/16-а і № 815/1226/18, нарахована їй відповідно до норм пенсійного законодавства сума пенсії, на виплату якої позивачка має право, але не отримала з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачується за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. За викладених обставин строк звернення до суду з позовом про зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію за втрату частини пенсії у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії має обчислюватися з дати отримання позивачкою листа відповідача про відмову в такій виплаті, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у справі № 510/1286/16-а.
Позиція Верховного Суду.
Із посиланням на статті 122, 123 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), норми Закону України № 2050-III (статті 1, 2, 7), пункти 1, 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 (далі - Порядок № 159), правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 11.12.2020 у справі № 200/10820/19-а  Верховний Суд дійшов висновку, що у правовідносинах щодо компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їхньої виплати саме з моментом отримання листа-відповіді органу Пенсійного фонду України про відмову у виплаті особі компенсації відповідно до Закону України № 2050-ІІІ та Порядку № 159 пов`язується початок перебігу строку на звернення до суду з позовом про визнання протиправним рішення власника або уповноваженого ним органу (особи) щодо відмови у виплаті відповідної компенсації та зобов`язання останнього її виплатити. Саме відмова листом у виплаті особі компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їхньої виплати свідчить про факт ймовірного порушення суб`єктом владних повноважень права особи на отримання такої компенсації та зумовлює виникнення у такої особи права на судовий захист.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що на виконання постанови Сарненського районного суду Рівненської області від 25.07.2011 та постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 15.03.2012 у справі № 1718/2-а-803/11 відповідачем було нараховано кошти в сумі 59250,33 гривень, однак ці суми перераховані на банківський рахунок позивачки лише 27.06.2019.
За таких встановлених судами обставин, позивачка у листопаді 2019 року звернулася до відповідача із заявою щодо проведення розрахунку і виплати компенсації за втрату частини доходів, у зв`язку з порушенням термінів виплати пенсії згідно з вказаним вище судовим рішенням.
Листом від 09.01.2020 № К-4766/07.1-59 відповідач повідомив заявницю про відсутність правових підстав для нарахування та виплати їй компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії.
Позивачка, вважаючи таку відмову відповідача протиправною та необґрунтованою, у лютому 2020 року звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду із цим позовом.
Зміст листа-відповіді ГУ ПФУ в Рівненській області від 09.01.2020 №К-4766/07.1-59 дає підстави для висновку, що останній є формою рішення про відмову у виплаті позивачці компенсації втрати частини доходів через порушення строку їхньої виплати.
За приписами статті 7 Закону України № 2050-ІІІ відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку. 
Відповідальність власника або уповноваженого ним органу (особи) за несвоєчасну виплату доходів визначається відповідно до законодавства. 
За такого правового регулювання та встановлених судами обставин, колегія суддів вважає, що саме з моменту отримання у січні 2020 року зазначеного листа-рішення ГУ ПФУ в Рівненській області від 09.01.2020 № К-4766/07.1-59 розпочався перебіг передбаченого частиною другою статті 122 КАС України шестимісячного строку для звернення позивачкою до суду.
Суди першої та апеляційної інстанції не встановлювали коли було направлено та отримано лист - рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 09.01.2020 № К-4766/07.1-59, проте строк не може відраховуватися раніше виготовлення та направлення такого рішення.
Згідно зі штампом Рівненського окружного адміністративного суду позовна заява надійшла на адресу суду 11.02.2020.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що позивачкою відповідна позовна заява подана в межах шестимісячного строку, передбаченого частиною 2 статті 122 КАС України.
У підсумку колегія суддів вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку, що позивачка пропустила строк для звернення з цим позовом до суду, не взяли до уваги наведених обставин, на підставі чого зробили хибний висновок про наявність підстав для залишення позову без розгляду.
Окрім того, колегія суддів звернула увагу на те, що під час розгляду цього процесуального питання помилковим є також взяття судами попередніх інстанцій до уваги правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 31.03.2021 у справі № 240/12017/19, оскільки фактичні обставини у цій справі та у справі                      № 240/12017/19 не є подібними.
Мотиви окремої думки.
1. Щодо порядку обчислення строку позовної давності.
Із зазначеними вище висновками про те, що строк звернення з позовом до суду в цій справі слід обраховувати з дати письмової відмови відповідачем у виплаті компенсації не погоджуюсь з огляду на таке.
КАС України є загальним законом, яким врегульовані строки звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частина 1 статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
Відповідно до частин 1, 2 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно із частиною 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, відповідно до частини 3 якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Окрім того, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (пункт 1 статті 32 зазначеної Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства", пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").
Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. 
Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13.12.2011 визначено, що держава за допомогою встановлення відповідних процесуальних строків, може обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття, коли особа "дізналася" та "повинна була дізнатись" про порушення права.
Так, під поняттям "дізнався" необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених     її прав, свобод та інтересів.
Поняття "повинен був дізнатися" необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 № 340/1019/19).
Закон України №2050-ІІІ не визначає спеціальних строків для звернення до адміністративного суду.
Відповідно до статті 1 Закону України №2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Стаття 2 Закону України № 2050-ІІІ визначає, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: зокрема, пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).
Відповідно до статті 3 Закону України №2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Згідно із статтею 4 Закону України №2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
З метою реалізації Закону України №2050-ІІІ Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 21.02.2001 № 159, якою затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок №159), положення якого фактично відтворюють положення Закону № 2050-ІІІ, конкретизують підстави та механізм виплати компенсації.
Основними умовами для виплати суми компенсації є: порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів - пенсії та нарахування доходів (в тому числі, за рішенням суду). При цьому виплата компенсації втрати частини доходів повинна здійснюватися в день виплати основної суми доходу.
Норми Закону України № 2050-ІІІ і Порядку № 159 свідчать про відсутність обов`язку громадянина додатково звертатися до органу за виплатою компенсації втрати частини доходу. 
Аналіз положень статей 1, 2, 4 Закону України № 2050-ІІІ свідчить, що ними фактично встановлено (визначено) обов`язок відповідного підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання (у цьому випадку -  пенсійного органу) у разі порушення встановлених строків виплати доходу (в тому числі, пенсії) громадянам провести їх компенсацію (нарахувати та виплатити) у добровільному порядку разом із відповідною несвоєчасною проведеною виплатою перерахованої пенсії.
У випадку, що розглядається на виконання постанови Сарненського районного суду Рівненської області від 25.07.2011 та постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 15.03.2012 у справі № 1718/2-а-803/11 відповідачем було нараховано кошти в сумі 59 250,33 гривень, однак ці суми перераховані на банківський рахунок позивачки лише 27.06.2019. Проте компенсація втрати частини доходу нарахована і виплачена не була.
Вважаю, що з дня отримання  позивачем (27.06.2019) перерахованої пенсійної виплати в сумі 59 250,33 гривень ОСОБА_1 вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав щодо неотримання відповідної суми компенсації за втрату частину доходів у зв`язку із порушенням відповідачем строків такої виплати. 
До того ж, як свідчать матеріали справи, звертаючись 27.11.2019 до відповідача із заявою про нарахування та виплату компенсації за втрату частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати, позивач вже знала про своє порушене право, констатувала його порушення саме тим, що з виплатою 27.06.2019 заборгованості компенсація не була нарахована і виплачена, та вимагала виплатити компенсацію за втрату частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати.
Слід зазначити, що вчинення активної дії, що проявляється, зокрема, у наданні листа-відповіді на звернення особи щодо виплати належних їй сум компенсації, слід розглядати лише як додаткову форму відмови.
Також у цій справі суди попередніх інстанцій застосували підходи до строку обчислення строків позовної давності, які викладені в постанові Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних  Касаційного адміністративного суду від 31.03.2021 в справі № 240/12017/19. Їх суть полягає у тому, що судова палата вважала за необхідне відступити від висновків, викладених, зокрема у постановах від 29.10.2020 у справі № 816/197/18 (касаційне провадження № К/9901/50050/18), від 20.10.2020 у справі № 640/14865/16-а (касаційне провадження № К/9901/36805/18), від 25.02.2021 у справі № 822/1928/18 (касаційне провадження № К/9901/1313/18)  щодо застосування строку звернення до суду у соціальних спорах, у яких, зокрема зазначено, що при застосуванні строків звернення до адміністративного суду у вказаній категорії справ слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та повернення позовної заяви без розгляду на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, в першу чергу, з боку держави (постанови Верховного Суду від 29.10.2020 у справі № 816/197/18 (касаційне провадження № К/9901/50050/18), від 20.10.2020 у справі № 640/14865/16-а (касаційне провадження № К/9901/36805/18), а також про те, що строк звернення позивача до суду у випадку спірних правовідносин розпочав перебіг після отримання позивачем листа-відповіді від органу Пенсійного фонду, а не після отримання пенсії за відповідний період (постанова Верховного Суду від 25.02.2021 у справі № 822/1928/18) та дійшла такого висновку щодо застосування строку звернення до суду, передбаченого статтею 122 КАС України у спорах цієї категорії:
1) для  визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час,  триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
2) пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує щомісячно. Відтак, отримання пенсіонером листа від територіального органу Пенсійного фонду України у відповідь на його заяву не змінює  момент, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у разі якщо така особа без зволікань та протягом розумного строку не вчиняла активних дій щодо отримання  інформації про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку, тощо. 
У справі, що розглядається, колегія суддів не аргументувала належним чином неможливість застосувати правові висновки до правовідносин, які виникли у справі, обмежившись лише тезою про те, що правовідносини у справах № 240/12017/19 та №460/786/20 не є подібними.
Проте такі висновки на моє переконання є помилковими, зробленими без аналізу суті правовідносин у вказаних справах. Зокрема, ці справи стосуються питання застосування норм статті 122 КАС України у сфері соціальних виплат - пенсійного забезпечення. Вони стосуються оскарження бездіяльності органів Пенсійного фонду України щодо перерахунку та виплати пенсій і правових наслідків таких дій. Відповідно і підходи до визначення початку перебігу строку звернення до суду в таких категоріях справ мають бути однаковими: такий строк варто обраховувати з дати отримання пенсії чи заборгованості з її виплати. При цьому будь-які заяви щодо вчинення відповідних дій органами Пенсійного фонду та отримані на них відповіді не повинні братись до уваги з огляду на обізнаність особи, яка звертається з такими заявами, про її порушене право. 
Відтак суди попередніх інстанцій в цій справі не допустили порушення норм процесуального права, що відповідно до статті 350 КАС України є підставою для залишення без змін ухвали Рівненського окружного адміністративного суду  від 21.10.2021 та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.01.2022, а касаційної скарги ОСОБА_1 без задоволення.  
2. Щодо застосування до правовідносин, які виникли в цій справі, висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 11.12.2020 у справі                                  № 200/10820/19-а.
Мотивуючи початок перебігу строку позовної давності в цій справі, колегія суддів касаційного адміністративного суду виходила з того, що такий потрібно обраховувати з дня отримання письмової відмови відповідача виплатити компенсацію. При цьому за основу було взято висновок Верховного Суду, який викладено в постанові від 11.12.2020 по справі № 2002/10820/19-а, такого змісту: « 27. У цій справі судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 не звертався до Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Донецькій області із заявою про нарахування та виплати йому компенсації втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків виплати страхових виплат за період з вересня 2016 року по квітень 2018 року відповідно до Закону № 2050-ІІІ та Порядку №159.
28. Своєю чергою, відповідач не відмовляв позивачу своїм рішенням у виплаті відповідної компенсації.
29. За змістом ст. 7 Закону №2050-ІІІ відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.
30. З огляду на те, що у цій справі ОСОБА_2 не звертався до відповідача із заявою про виплату компенсації відповідно до Закону № 2050-ІІІ та Порядку №159, а відповідач не відмовляв позивачу у виплаті відповідної компенсації, то право ОСОБА_2 ще не було порушено суб`єктом владних повноважень і звернення його до суду з цим позовом є передчасним.
31. Отже, суди першої та апеляційної інстанції зробили законний і обґрунтований висновок про відмову у позові.».
Більше того, судом цей висновок було розширено та зазначено таке: «Застосовуючи зазначений правовий висновок до обставин цієї справи, а також маючи на меті його уточнити, колегія суддів наголошує, що необхідною умовою для звернення до суду з позовом про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їхньої виплати є звернення особи до підприємства, установи або організації із заявою про виплату відповідної компенсації на підставі Закону України №2050-ІІІ та Порядку №159, за наслідками розгляду якої власник чи уповноважений ним орган (особа) може (1) або задовольнити таку заяву та виплатити відповідну компенсацію, (2) або відмовити у її виплаті. Відповідно, тільки в разі відмови власника або уповноваженого ним органу (особи) виплатити таку компенсацію особа набуває право на звернення до суду з позовом про зобов`язання у судовому порядку виплатити відповідну компенсацію.
З огляду на вказане, Верховний Суд доходить висновку, що у правовідносинах щодо компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їхньої виплати саме з моментом отримання листа-відповіді органу Пенсійного фонду України про відмову у виплаті особі компенсації відповідно до Закону України                    № 2050-ІІІ та Порядку № 159 пов`язується початок перебігу строку на звернення до суду з позовом про визнання протиправним рішення власника або уповноваженого ним органу (особи) щодо відмови у виплаті відповідної компенсації та зобов`язання останнього її виплатити. Саме відмова у виплаті особі компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їхньої виплати свідчить про факт ймовірного порушення суб`єктом владних повноважень права особи на отримання такої компенсації та зумовлює виникнення у такої особи права на захист у судовій юрисдикційній формі, а саме у формі звернення з відповідним позовом до адміністративного суду.».
Такий висновок вважаю помилковим з огляду на те, що відмова відповідача у виплаті компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розумінні статті 7 Закону України № 2050-ІІІ не обов`язково має висловлюватися через ухвалення окремого акта індивідуальної дії, оскільки це не передбачено законодавством.
Зазначену норму варто тлумачити у її системному зв`язку з нормами статей 2-4 Закону України № 2050-ІІІ, які визначають, що компенсація втрати частини доходів через порушення строку їх виплати повинна нараховуватись, у цій справі органами Пенсійного фонду України, одночасно з виплатою заборгованості. Відповідно, не виплата компенсації разом із заборгованістю свідчить про відмову виплатити таку відповідно до Закону України № 2050-ІІІ і не потребує оформлення такої окремим рішенням. 
В зв`язку із наведеним, вважаю, що застосований у цій справі правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові  від 11.12.2020 у справі № 200/10820/19-а не підлягає застосуванню і у цьому випадку є підстави для передачі цієї справи на розгляд Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду, оскільки наявні підстави для відступлення від вказаної правової позиції.
Висновок суду в цій справі про необхідність для отримання компенсації додатково звертатись із відповідною заявою до особи, яка допустила порушення порядку її виплати, не відповідає ні нормам Закону України № 2050-ІІІ та Порядку № 159, які регулюють правовідносини у цій справі, ні іншим нормативно-правовим актам, оскільки останні такої вимоги не містять. Фактично це є формуванням нового правового регулювання правовідносин щодо порядку нарахування і виплати компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати через встановлення процедури досудового врегулювання спору, що знаходиться поза повноваженнями суду касаційної інстанції перевіряти правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права  (частина 1 статті 341 КАС України).
Підсумовуючи наведені у пунктах 1 та 2 окремої думки доводи вважаю, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків позовної давності, не реалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.
На мою думку, у правовідносинах щодо компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати початок перебігу строку звернення до суду слід обраховувати саме з дня виплати відповідачем заборгованості з пенсії без відповідних сум компенсації відповідно до Закону України № 2050-ІІІ та Порядку № 159, а не з моменту отримання листа-відповіді відповідача про відмову у виплаті особі компенсації. 
Тому запропонований судом у цій справі підхід загалом суперечить принципу верховенства права, його складовій - принципу правової визначеності.
Запропонований мною підхід, навпаки, сприятиме стабільності правовідносин щодо виплати компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, а особа має достатньо умов для звернення з відповідним позовом. У цій справі таке звернення не виключено через вирішення питання щодо поновлення строку звернення до суду з відповідним позовом.

Суддя                                                                                                    В. М. Шарапа