Номер провадження: 22-ц/813/2445/23 
Справа № 522/25941/16-ц
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Князюк О. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20.04.2023 року                                                                  м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого Князюка О. В.,
суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П.,
за участю секретаря - Дерезюк В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами АТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08.12.2021 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк», за участю третьої особи товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», про зобов`язання відновити банківське обслуговування банківської картки, стягнення збитків спричинених блокуванням коштів, -

встановив:
ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) про зобов`язання відновити банківське обслуговування банківської карти, стягнення збитків спричинених блокуванням коштів.
Вимоги мотивував тим, що з метою отримання заробітної плати на банківську картку він став користуватися послугами банку. У період з серпня 2008 року по лютий 2014 року йому були перераховані кошти на загальну суму 355 209,82 грн.
18 березня 2014 року банк заблокував карткові рахунки та доступ до депозитних вкладів, які були оформлені у відділеннях у Автономній Республіці Крим та м. Севастополі.
19 березня 2014 року на сайті банку з`явилась інформація про тимчасову неможливість банку виконувати свої обов`язки на території окупованого Криму.
Він неодноразово звертався до відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» в м. Одесі, але банк не повернув йому грошові кошти.
У зв`язку з цим, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:
- зобов`язати відповідача відновити банківське обслуговування банківської картки НОМЕР_1 з коштами, що залишалися на рахунку - 355 209,82 грн;
- стягнути з відповідача на свою користь збитки, спричинені незаконним блокуванням коштів - 475 113,34 грн.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 червня 2018 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року, у задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції керувався тим, що позивачем не надано жодних доказів про те, що між ним та відповідачем був укладений будь-який договір про обслуговування банківської карти чи депозитний договір, або інший договір. Відсутні будь-які підтвердження щодо правовідносин між позивачем та відповідачем.
Апеляційним судом зазначено, що через прийняття низки нормативно-правових актів ПАТ КБ «ПриватБанк» позбавлений реальної можливості вести господарську діяльність на території Криму. Вказані обставини є обставинами непереборної сили у розумінні статті 617 ЦК України, що унеможливили виконання банком своїх зобов`язань, а тому вимоги позивача не мають правової основи. ОСОБА_1 не надав суду належних і достатніх доказів, що на його картковому рахунку, який був оформлений у відділеннях ПАТ КБ «ПриватБанк» Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, залишилось 355 209,82 грн. Також не надано доказів завдання позивачу збитків незаконним блокуванням коштів у сумі 475 113,34 грн.
Постановою Верховного Суду від 09.09.2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 червня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року скасовано. Передано справу № 522/25941/16-ц на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рішенням Приморського районного сулу від 08.12.2021 року позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк», за участю третьої особи товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», про зобов`язання відновити банківське обслуговування банківської картки, стягнення збитків спричинених блокуванням коштів - задоволено частково.
Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (код ЄДРПОУ 14360570. Адреса: м. Київ, вул. Грушевського, 1д) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) грошові кошти у вигляді залишку на банківському рахунку в сумі 37480 (тридцять сім тисяч чотириста вісімдесят) гривень 31 коп. та інфляційні втрати в сумі 7336 (сім тисяч триста тридцять шість) гривень 56 коп.
У задоволенні решти вимог - відмовлено.

24.12.2021 року апеляційну скаргу подано АТ КБ «ПриватБанк» з посилання на грубе порушення судом норм процесуального та матеріального права.
АБ КБ «ПриватБанк» зазначає, що не являється належним відповідачем у даній справі оскільки на даний час новим боржником за договором банківського рахунку є ТОВ «ФК «Фінілон». З огляду на вказане, апелянт просить суд рішення суду першої інстанції скасувати, та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк», за участю третьої особи товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», про зобов`язання відновити банківське обслуговування банківської картки, стягнення збитків спричинених блокуванням коштів в повному обсязі.

11.01.2022 року апеляційну скаргу подано ОСОБА_1 , відповідно до вимог якої апелянт просить суд змінити рішення Приморського районного суду м. Одеса від 08.12.2021 року а саме замінити «інфляційні втрати в сумі 7336 грн 56 коп» на «збиток (інфляційні втрати і пеня) в сумі 81 327 грн 20 коп.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.01.2023 року було відкрито провадження за апеляційними скаргами АТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08.12.2021 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк», за участю третьої особи товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», про зобов`язання відновити банківське обслуговування банківської картки, стягнення збитків спричинених блокуванням коштів.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.01.2023 року відкрито провадження у справі.
Розгляд справи призначено на 20.04.2023 року на 09 годину 30 хвилин.
10 квітня 2022 року ОСОБА_1 було подано клопотання про проведення судового засідання, призначеного на 20.04.2023 року на 09:30 год. в режимі відеоконференції за допомогою програмного комплексу "EasyCon" (електронна адреса для здійснення підключення за допомогою ЕЦП та обліковий запис: ІНФОРМАЦІЯ_1 , т.: НОМЕР_3 ).
20.04.2023 року в судове засідання з`явилися ОСОБА_1 та представник відповідача - Пучкова Л.А. 
ОСОБА_1 підтримав подану ним апеляційну скаргу в повному обсязі, та просив суд її задовольнити, апеляційну скаргу АТ КБ "ПриватБанк" вважав такою, що не підлягає задоволенню, та просив суд відмовити у її задоволенні.
Представник АТ КБ «Приват Банк» - Пучкова Л.А. заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , та просила суд задовольнити апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» в повному обсязі.
Інші сторони в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення з огляду на наступне.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з частинами першою та третьою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.
Статтею 1074 ЦК України передбачено, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду у випадках, встановлених законом.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2020 року у справі № 653/4275/16-ц (провадження № 61-17956св19) зазначено, що: «видача банком Особі__1 спеціального платіжного засобу - карти моряка, підтверджує наявність між сторонами відносин, що виникли із договору банківського рахунка. АТ КБ «ПриватБанк» не надано доказів на спростування заявлених Особою__1 вимог, зокрема, не обґрунтовано правомірності блокування карткового рахунку, відкритого на ім`я позивача, не надано відомостей та доказів того, що кошти на рахунку позивача відсутні або що надана ним суду карта моряка йому банком не видавалася».
У частинах першій, третій статті 12 та частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до частин першої, третьої статті 100 ЦПК України передбачено, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.
У частинах першій - третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За змістом пункту 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України, пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України у мотивувальній частині судового рішення зазначаються, зокрема мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Європейський суд з прав людини вказує, що принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником. У рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються (MALA v. UKRAINE, № 4436/07, § 48-49, ЄСПЛ, від 03 липня 2014 року).
Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B. V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що ОСОБА_1 з метою отримання заробітної плати від ТОВ «КБ Комутаційної апаратури» було отримано банківську картку НОМЕР_4 .
У своїх позовних вимогах Позивач зазначав, що 04.03.2014 року на свій фінансовий телефон НОМЕР_5 отримав останнє СМС-повідомлення про нарахування заробітної плати у розмірі 3073,50 грн, та відповідно до цього повідомлення, що вихідний залишок на карті 4*53 склав 41661,81 грн.
Для підтвердження заявлених обставин судом витребувалася інформація від оператора телекомунікаціних послуг ПрАТ «ВФ Україна», однак із наданої відповіді ПрАТ «ВФ Україна» GP-21-09012 від 26.08.2021 року на ухвалу Приморського райнного суду від 04.08.2021 року, надавач телекомунікаціних послуг повідомив, що не має можливості надати запитувану судом інформацію стосовно телекомунікаційних послуг по номеру мобільного телефону НОМЕР_5 за період часу з 19.04.2011 по 25.09.2017 року так як відповідно до ст 39 Закону України «Про телекомунікації» оператор зобов`язаний зберігати записи про надані телекомунікаційні послуги протягом строку позовної давності, тобто три роки.
3 18 березня 2014 року Позивач втратив можливість користування належним йому платіжним інструментом - платіжною карткою НОМЕР_4 .
19 березня 2014 року на сайті банку з`явилась інформація про тимчасову неможливість банку виконувати свої обов`язки на території окупованого Криму.
17 листопада 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК «Фінілон» укладений договір про переведення боргу з подальшим укладенням
18 листопада 2014 року додаткової угоди до цього договору.
Відповідно до умов договору про переведення боргу, електронний додаток № 1 містить перелік депозитних договорів та договорів банківського обслуговування, за якими здійснено переведення боргу на ТОВ ФК «Фінілон», зокрема за депозитним договором № SAMDP03000008623106.
Позивач звертався до АТ КБ «ПриватБанк» із вимогою про повернення грошових коштів на картковому рахунку, але Банк не задовольнив заяву позивача, мотивуючи свою відмову тим, що на виконання пункту 5 Постанови НБУ від 06.05.2014 року №260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» ПриватБанк був зобов`язаний припинити діяльність своїх відокремлених підрозділів, розташованих в АРК Крим і м. Севастополя; також Постановою Державної Ради Республіки Крим №2085-6/14 від 30.04.2014 року, №2474-6/14 від 03.09.2014 р, було визначено перелік майна, яке підлягало націоналізації та обліковується як власність Республіки Крим, до якого було також віднесено рухоме і нерухоме майно ПриватБанку, що знаходилося на території АРК Крим, що мало наслідком позбавлення ПриватБанку доступу до первинної бухгалтерії та документації Кримської філії Банку, в тому числі і за зобов`язаннями Банку перед Позивачем.
Довідкою, виданою 01 лютого 2021 року, АТ КБ «ПриватБанк» підтвердило факт виконання у повному обсязі зобов`язань щодо перерахування на рахунки ТОВ ФК «Фінілон» грошових коштів ОСОБА_1 , відповідно до договору переведення боргу від 17 листопада 2014 року б/н та витягу з електронного додатку до цього договору, на суму 37480,31 грн.
Відповідно до ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.
Пунктом 1.4 глави 1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Положення), передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунка; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
Відповідно до пункту 2.1 Положення грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту) або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті.
Пунктом 2.9 Положення передбачено, що укладення договору банківського рахунка та договору банківського вкладу (депозиту) може здійснюватися відокремленим підрозділом банку - юридичної особи за наявності належним чином оформленої уповноваженим особам довіреності на підписання документів.
Згідно з пунктом 1.17 глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Інструкція), за операціями з видачі готівки або приймання її для зарахування на відповідний рахунок із застосуванням платіжних пристроїв формується та роздруковується відповідний касовий документ (квитанція/чек банкомата, сліп) на паперовому носії, який видається клієнту. За операціями з видачі готівки із застосуванням банкомата формується і роздруковується чек банкомата на вимогу клієнта.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Встановивши, що між сторонами укладено договір банківського рахунку, а факт наявності грошових коштів підтверджено договором про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, з урахуванням додатку до нього, в якому банк визнав борг перед позивачем за договором банківського рахунку на суму 37480,31 грн, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що банк на вимогу ОСОБА_1 не виконав покладені на нього зобов`язання за умовами договору, чим позбавив вкладника права користуватись належним їй майном, отже, банк зобов`язаний повернути вкладнику суми вкладу.

Щодо доводів касаційної скарги АТ КБ «Приватбанк».
Аргументи апеляційної про те, що АТ КБ «Приватбанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17 листопада 2014 року банк уклав з ТОВ «ФК «Філіон» договір про переведення боргу, за яким фінансова компанія стала новим боржником за спірним договором банківського вкладу, з посиланням на правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 30 січня 2020 року у справі № 761/30025/16-ц, за змістом яких: пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження, не заслуговують на увагу з огляду на таке.
В постанові від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19 (провадження № 61-1297св22) Верховний Суд зазначив, що законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. При вступі в договірні відносини кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо). Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових: по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання; по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не створив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу.
В постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19 (провадження № 61-14093св20) та від 14 квітня 2021 року у справі № 757/61159/19-ц (провадження № 61-14467св20), в яких вирішувався спір між вкладниками та АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів, вказано, що доводи касаційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, з посиланням на те, що 17 листопада 2014 року банк уклав з ТОВ «ФК «Фінілон» договір, за яким фінансова компанія стала боржником за спірними договорами банківського вкладу, є безпідставними, оскільки банк не довів, що такий договір було укладено зі згоди вкладника, що було його процесуальним обов`язком відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України. Посилання заявника на те, що зміна боржника у зобов`язанні відбулася належним чином, оскільки від позивача жодних письмових заперечень на адресу банку не надходило, не заслуговують на увагу, оскільки суперечать статті 520 ЦК України, відповідно до якої боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.
В постановах Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 757/64382/17 (провадження № 61-9229св21), від 02 листопада 2021 року у справі № 757/45304/19-ц (провадження № 61-3221св21), від 10 листопада 2021 року у справі № 757/50904/17-ц (провадження № 61-9151св21), від 11 листопада 2021 року у справі № 183/3248/16 (провадження № 61-3971св21), в яких також вирішувався спір між вкладниками та АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів, зазначено, що доводи касаційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, з посиланням на те, що 17 листопада 2014 року банк уклав з ТОВ «ФК «Фінілон» договір, за яким фінансова компанія стала боржником за спірними договорами банківського вкладу, є безпідставними. АТ КБ «Приватбанк» вказує, що згода кредиторів отримана шляхом їх приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, розміщених на сайті банку. При цьому відповідно до наданого витягу пунктом 1.1.7.59 Умов та Правил визначено, що згода клієнта отримується за принципом мовчазної згоди (стаття 205 ЦК України). Згідно зі статтею 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Стаття 520 ЦК України передбачає, що у правовідносинах із заміни боржника беруть участь три особи: кредитор, боржник, третя особа, яка має намір стати боржником. Звідси, боржником або особою, яка висловила намір стати боржником, кредитору може бути запропоновано здійснення заміни боржника, або сам кредитор запропонував здійснити заміну боржника. В будь-якому випадку для здійснення такої заміни має бути наявна тристороння згода: а) боржник виявив згоду на те, щоб він був замінений; б) третя особа виявила згоду на те, щоб набути обов`язків боржника; в) кредитор надав згоду на заміну боржника. Відсутність згоди хоча б однієї із сторін не дає підстав для заміни боржника. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, в рішенні обґрунтовано вказав, що для кредитора має суттєве значення особа боржника, оскільки від цього залежить забезпечення зобов`язання такими критеріями, як платоспроможність, добросовісність та надійність контрагента. Статтею 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі; сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом; правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків; у випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Натомість із депозитного договору не вбачається, що сторони також керуються згаданими вище Умовами та правилами, а з урахуванням висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Крім того, згідно зі статтею 521 ЦК України форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу. Статтею 513 ЦК України визначено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові; правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. З огляду на те, що договір між АТ КБ «ПриватБанк» та позивачем укладено у письмовій формі, він містить умови про їх двостороннє волевиявлення, передбачені статтею 205 ЦК України положення про мовчазну згоду не можуть бути застосовні до правовідносин сторін у цій справі.
Тому аргументи заявника щодо наявності підстав для залучення ТОВ «ФК «Фінілон» як відповідача в цій справі, є неспроможними, оскільки саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договором банківського вкладу, з приводу виконання умов якого виникли спірні правовідносини, а отже, й належним відповідачем, що відповідає правовій позиції у подібних правовідносинах, викладеній Верховним Судом у вищезгаданих постановах.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 . 
За змістом положень частини 1 статті 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК).
Згідно з положеннями статті 611 ЦК у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Зокрема, статтею 625 ЦК врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Формулювання статті 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК і статті 230 Господарського кодексу України.
Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК, за час прострочення.
Разом із тим, главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.
Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК).
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
У постанові Верховного Суду (у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду) від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17 з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 у справі № 918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.
Аналогічні за змістом висновки сформульовано у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/16945/14, від 27.04.2018 у справі № 908/1394/17, від 21.11.2018 у справі № 642/493/17-ц.
Як вже зазначалося вище, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.
Згідно із положеннями статті 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.
Відповідно до статті 3 цього Закону індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.
Отже, зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен місяць щодо якого обчислюється відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Відповідно до статей 251, 252 ЦК строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
За змістом статті 253 ЦК, якою визначені загальні правила визначення початку перебігу строку, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Як унормовано приписами частини 5 статті 261 ЦК за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.
Стягнення інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Такий висновок зазначено у постанові Верховного Суду (у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду) від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17.
З аналізу наведених правових норм слід дійти висновку, що строк позовної давності за зобов`язаннями відшкодування інфляційних втрат слід обраховувати за кожен місяць з урахуванням положень частини 5 статті 261 ЦК з моменту, коли особа набула права пред`явити вимогу про сплату інфляційних втрат.
У даному випадку, судом першої інстанції встановлено, що позивач звернувся з позовом до суду 29.12.2016 року та заявив, зокрема вимоги про стягнення з відповідача суми збитків спричинених незаконним блокуванням коштів, що дорівнює втраті купівельної спроможності за період незаконного блокування коштів. Пізніше ОСОБА_3 . 
Колегія суддів зазначає, що невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці. 
Строк позовної давності до вимоги про стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції за квітень 2014 року позивачем не може бути застосовано судом, оскільки право вимоги про стягнення інфляційних за квітень 2014 року виникло в межах 3-річного строку позовної давності, та відповідачем не було заявлено про застосування строків позовної давності в суді першої інстанції.
При вирішенні позову судом було враховано розрахунок апелянта щодо 3% річних за період з 03.04.2014 року (момент звернення позивача з вимогою до Банку) до листопада 2021 року (моменту розгляду справи судом першої інстанції) відповідно до якого встановлено, що загальний розмір інфляційних втрат та 3 % , які підлягають стягненню з відповідача за вказаний період становить 71580,66 грн (інфляційні втрати) + 8666.00 грн (3% річних) розрахований від основної суми заборгованості 37 480, 31 грн.
З огляду на наведене, колегія суддів зазначає про обґрунтованість позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за період з квітня 2014 року по листопад 2021 року в розмірі 80246,66 грн, а тому такі вимоги підлягають задоволенню.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що судом не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги щодо стягнення з ПАТ «ПриватБанк» пені, з огляду на те, що такі позовні вимоги ОСОБА_1 не було заявлено в суді першої інстанції. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Крім того, суд не приймає до уваги також вимоги апелянта щодо стягнення інфляційних втрат після ухвалення судом першої інстанції рішення у справі, з огляду на той факт, що суд апеляційної інстанції встановлює правильність застосування судом першої інстанції норма матеріального права на момент ухвалення судом рішення.
Проте, вказане не позбавляє звернутись позивача до суду в рамках позовного провадження із зазначеними вимогами в порядку статті 625 ЦК України. 

Резолютивна частина
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу АТ КБ "ПриватБанк"- залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08.12.2021 року - змінити в частині визначення суми стягнення з Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 ) інфляційних втрат та 3% річних.
Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (код ЄДРПОУ 14360570. Адреса: м. Київ, вул. Грушевського, 1д) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) інфляційні втрати та 3 % річних за період з 19.03.2014 року по 30.11.2021 року в сумі 80246,66 грн.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено: 25.04.2023 року.

Головуючий:                                                                         О.В. Князюк

Судді:                                                                                 А.П. Заїкін

                                                                        О.М. Таварткіладзе