Дата документу 02.05.2023 Справа № 335/13616/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
  
Справа № 22-ц/807/226/23                                    Головуючий у 1-й інстанції: Котляр А.М.
Є.У.№ 335/13616/21 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 травня 2023 року                                                      м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду  цивільних справ:

головуючої:        Кочеткової І.В.,
суддів:                Гончар М.С.,
                        Дашковської А.В.,
секретар:        Рикун А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та поновлення на роботі, стягнення середньомісячної заробітної плати за час відсторонення від роботи,
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 січня 2022 року,
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та поновлення на роботі, стягнення середньомісячної заробітної плати за час відсторонення від роботи.
В обґрунтування позову зазначала, що перебуває у трудових відносинах з відповідачем та 13.12.2021 їй було вручено наказ № 125/ОС про відсторонення від роботи з підстав відсутності щеплення від распіраторної хвороби СОVID -19, спричиненої коронавірусом SARS CoV-2.
Посилаючись на те, що зазначене щеплення не визначено Законом України „Про захист населення від інфекційних хвороб як обов`язкове, та, оскільки ані в посадовій інструкції, ані в будь-якому іншому документі, що підписані між сторонами, такого зобов`язання з боку позивача немає, так само, як і не передбачено повноваження відповідача на відсторонення її від роботи з підстав відсутності документів про наявність вказаного щеплення, позивач вважає дії відповідача щодо відсторонення її від роботи незаконними та такими, що не відповідають положенню ст. 46 КЗпП України.
У зв`язку з цим позивач просила суд визнати незаконним та скасувати наказ № 125/ОС від 13.12.2021 про відсторонення її від роботи та поновити її на роботі, а також стягнути з відповідача на її користь середньомісячну заробітну плату за час відсторонення від роботи (вимушеного прогулу) за період з 13.12.2021 по дату ухвалення судом рішення у справі, судові витрати по сплаті судового збору та на правничу допомогу просила покласти на відповідача. 
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 січня 2022 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що на думку апелянта, суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги доводи позову. Вважає, що щеплення від коронавірусу не входи до переліку обов`язкових щеплень, а отже його відсутність не може бути підставою відсторонення від роботи. Також ОСОБА_1 зазначила, що трудову діяльність відновила 01 березня 2022 року, керівництво викликало її на роботу у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану. Окрім того, ОСОБА_1 вказувала на недотриманий відповідачем порядок під час відсторонення від роботи, що є самостійною підставою для скасування оскаржуваного нею наказу. Щодо стягнення з відповідача на її користь середньомісячної заробітної плати за час відсторонення від роботи ОСОБА_1 вказала, що оскільки наказ про відсторонення її від роботи є незаконним, тому з відповідача слід стягнути на її користь середній заробіток за час відсторонення від роботи, а саме з 13.12.2021 по 28.02.2022 включно, що складає 53 робочі дні. При цьому ОСОБА_1 надала до суду апеляційної інстанції два види розрахунку, та просила апеляційний суд стягнути на її користь 41 694,57 грн.
У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» зазначило, що оскаржуване рішення є законним і обґрунтованим. Позивачка працює на посаді чергового по залізничній станції Запоріжжя-1. Кількість її соціальних контактів на робочому місці є досить значною, оскільки форма організації її праці є такою, що збільшує вірогідність зараження як самою позивачкою, так і співробітниками, які з нею контактують протягом робочого часу. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Встановлено, що ОСОБА_1 з серпня 2002 року перебуває у трудових відносинах з відповідачем, з липня 2013 року працює черговою по залізничній станції «Запоріжжя-1» (а.с.11 зворот-12), є матір`ю двох неповнолітніх дітей (а.с.222-223).
Відповідно до посадової інструкції, затвердженої Начальником станції Запоріжжя-1 02.03.2021 №ДС 65/3, черговий по залізничній станції є змінним помічником начальника станції, керує прийманням, відправленням і пропуском поїздів по всіх коліях станції, забезпечує безпеку руху поїздів, виконання графіка руху поїздів і маневрову роботу, тощо. Перший черговий по залізничній станції (далі – ДСП ) керує роботою другого ДСП, чергових по парку (вантажного парку та РЕП пасажирського), операторів постів централізації №№2,4, чергових стрілочного посту №6. Оперативно керує підлеглими працівниками, що беруть участь в процесі перевезень, контролює дотримання ними трудової і технологічної дисципліни. Контролює правильність дій причетних працівників станції під час виникнення нестандартних ситуацій, Контролює видання попереджень та бланків встановленої форми на поїзди, що відправляються (прибувають) з (на) колій (ї) вантажного парку та приміського парку і т.д. (а.с.16-18).
02.12.2021 ОСОБА_1 надано для ознайомлення Лист-ознайомлення №1, яким доведено зміст законодавчих та нормативних актів щодо обов`язковості щеплення проти СОVID-19 та наслідками відмови або ухилення від щеплень, а також список пунктів щеплень та центрів масової вакцинації. Від підпису про ознайомлення з листом ОСОБА_1 відмовилася, що не заперечувалося останньою в суді апеляційної інстанції і підтверджується відповідним актом (а.с.205-206, 208),
Наказом начальника станції Запоріжжя І СП «Запорізька дирекція залізничних перевезень» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» №125/ОС від 13.12.2021 року ОСОБА_2 позивача ОСОБА_1 , чергового по залізничній станції Запоріжжя І, було відсторонено від роботи з 13.12.2021 з підстав відсутності щеплення від респіраторної хвороби СОVID-19 без збереження заробітної плати до дня фактичного щеплення проти СОVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти СОVID-19, підставою якого зазначено лист-ознайомлення № 1 про обов`язкове профілактичне щеплення проти СОVID-19, ст. 46 КЗпП України, частину 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 року № 1645-ІІІ, наказ МОЗ « Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 № 2153, Пункт 41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236. (а.с. 11).
У графі ознайомлення з наказом позивачем зроблено примітку від 13.12.2021 про незгоду з ним, оскільки зміст повідомлення, на її думку, суперечить Конституції України та чинному законодавству. 
Частиною першою статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі:
– появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння;
– відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони;
– в інших випадках, передбачених законодавством.
За змістом пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного життя.  Поняття приватного життя включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру. Тому обмеження, накладені, зокрема, на доступ до трудової діяльності, впливають на приватне життя людини та є втручанням у право на повагу до такого життя. З огляду на вказане спірні правовідносини, пов`язані з оцінкою правомірності відсторонення позивачки, підпадають під дію статті 8 Конвенції.
Критерії правомірного втручання держави у право на повагу до приватного життя людини викладені в пункті 2 статті 8 Конвенції, відповідно до якого органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
З огляду на цей припис критеріями сумісності заходу втручання у право на повагу до приватного життя з гарантіями статті 8 Конвенції є такі: 1) чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, який відповідає вимогам до якості (доступність, чіткість і зрозумілість, передбачуваність застосування з метою уникнення ризику свавілля); 2) чи переслідувало легітимну мету, що випливає саме зі змісту пункту 2 вказаної статті; 3) чи є відповідний захід нагально потрібним і пропорційним цій меті (необхідним у демократичному суспільстві), тобто, чи є він у ситуації конкретної людини найменш обтяжливим засобом, що дозволяє досягнути визначеної в пункті 2 статті 8 мети. Втручання становитиме порушення гарантій статті 8 Конвенції, якщо воно не відповідатиме будь-якому з означених критеріїв.
У п. 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» в редакції, чинній на час винесення оскаржуваного наказу, передбачено відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.
Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затверджений наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 (далі - Наказ МОЗ).
Міністерство юстиції України зробило висновок, що наказ МОЗ № 2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України.
Державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), антикорупційної та гендерно-правової експертиз з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів.(п.4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою КМУ від 28.12.1992 № 731)
Відповідно до постанови КМУ № 1236 від 09.12.2020 року, керівники державних органів (державної служби), керівники підприємств, установ та організацій мають забезпечити контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153.
Так, згідно з п. 6 Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153,  обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83.
Відповідно до постанови КМУ від 04.03.2015 року № 83, АТ «Українська залізниця» входить до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, отже на його працівників розповсюджується дія наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням.
Велика Палата Верховного Суду у своєму висновку, викладеному у постанові №130/3548/21 від 14 грудня 2022 року зауважила на тому, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку №2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:
– кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);
– форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;
– умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;
– контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.
Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 працює на посаді чергового по залізничній станції. 
Аналізуючи зміст посадової інструкції ОСОБА_1 №ДС 65/3 від 02.03.2021 (а.с.16-18), а саме розділ 2, можна дійти висновку про те, що остання спілкується із працівниками структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень» станції Запоріжжя – 1 регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця», оскільки вона є змінним помічником начальника станції, керує прийманням, відправленням і пропусканням поїздів по всіх коліях станції, готує маршрути, оперативно керує підлеглими працівниками, які беруть участь у процесі перевезень(п.2.3). 
Тобто ОСОБА_1 має достатню кількість прямих контактів з підлеглими на робочому місці і така робота не може виконуватись дистанційно, а вимагає бути присутнім на робочому місці.
Враховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені
у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21, щодо законності проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19, правомірності відсторонення від роботи працівника, який не пройшов обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19, Верховний Суд під час вирішення цієї справи не вважає за необхідне окремо наводити мотиви цих обставин, які є ідентичними у всіх справах розглядуваної категорії.
Позивачка у встановленому Законом порядку була повідомлена про те, що вона відповідно до вищезазначених положень Закону та займаної посади підпадає під перелік осіб, які підлягають обов`язковій вакцинації проти СОVID-19 на період дії карантину, встановленого КМУ, з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби, відсутність якої тягне за собою відсторонення від роботи без збереження заробітної плати, крім працівників, за наявності відповідної довідки медичного закладу, які мають абсолютні протипоказання до проведення щеплень.
Обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом № 4004-XII. Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 передбачено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ і частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу».
Принцип пропорційності втручання у право позивача на повагу до його приватного життя не було порушено в результаті відсторонення його від роботи у зв`язку з непроходженням обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19 на час до моменту, коли буде усунуто причини такого відсторонення. За обставинами справи, що переглядається, загроза створення небезпеки оточуючим діями позивачки (її бездіяльністю) переважає над метою обмеження втручання у право на повагу до її приватного життя.
У цій справі позивачкою не доведено, а судом не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що тимчасове відсторонення працівника від роботи становило непропорційне втручання у його приватне життя.
Таким чином, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.
Аналіз викладеного свідчить про те, що начальник станції Запоріжжя-1 СП «Запорізька дирекція залізничних перевезень» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця», з урахуванням покладеного обов`язку, згідно з вимогами Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення ОСОБА_1 від роботи за відсутності відповідного щеплення або наявності довідки медичного закладу щодо абсолютних протипоказань до його проведення.
Враховуючи те, що відсторонення від роботи є призупиненням трудових правовідносин, на період відсторонення робоче місце за працівником зберігається, та не вирішується питання про розірвання трудового договору, а також те, що 01 березня 2022 року ОСОБА_1 відновила робочу діяльність за наказом керівника, позовні вимоги про поновлення на роботі в даному випадку є не обґрунтованими.
Що стосується доводів апеляційної скарги про вимогу ОСОБА_1 стягнення з АТ «Українська залізниця» середнього заробітку за час відсторонення її від роботи, а саме з 13.12.2021 по 28.02.2022 включно, то апеляційний суд вважає за необхідне вказати про таке.
Частиною другою статті 2 КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Згідно із частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата – це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, тобто заробітна плата виплачується саме за виконану роботу.
Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством.
Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. 
У разі, якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати.
Як вже було встановлено, наказ про відсторонення ОСОБА_1 від роботи був цілком законним та правомірним, тому підстав для задоволення її вимог щодо стягнення середнього заробітку за час її відсторонення є необґрунтованими.
Отже за викладених обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а тому підстав для її задоволення, апеляційний суд не вбачає, рішення суду слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 січня 2022 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково. 
Повний текст постанови складено 04 травня 2023 року.

Головуюча: І.В. Кочеткова

Судді: М.С. Гончар

А.В. Дашковська