П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
22 червня 2023 року                                                                                          м. Київ
 
Справа № 761/12555/22
Провадження: № 22-ц/824/5403/2023
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,
суддів Нежури В. А., Соколової В. В.
 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Бережної Наталії Миколаївни в інтересах Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 
на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 грудня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Мальцева Д. О.,
у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
 
у с т а н о в и в:
 
У липні 2022 року АТ КБ«ПриватБанк» звернулось  до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_1 звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим 16.03.2006 року підписав анкету-заяву. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг (далі - договір), що підтверджується підписом у заяві. Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором, шляхом відкриття карткового рахунку. Однак, відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом. За таких обставин, банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором  № б/н від 16.03.2006 року, яка станом на 16.05.2022 року  склала 33 815,12 грн, з яких: 3016,45 грн - тіло кредиту, 30 798,67 грн  - відсотки за користування кредитом.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 грудня 2022 року в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк»про стягнення заборгованості відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням, Бережна Н. М. в інтересах АТ КБ «ПриватБанк» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення  про задоволення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що, укладаючи кредитний договір,  сторони за власним волевиявленням досягли істотних умов щодо нього, і відповідач, власноручно підписавши анкету-заяву, взяв на себе зобов`язання по його виконанню. Кредитний договір повністю відповідає вимогам цивільного законодавства. Сторонами при укладенні кредитного договору були досягнуті усі істотні умови договору. Користування картковим рахунком свідчить про укладення сторонами кредитного договору. Такі дії відповідача прослідковуються і в наданій банком виписці по картковому рахунку, яка залишилась без належної оцінки судом першої інстанції. Наголошувала, що  суми, які банк просить стягнути, належним чином обґрунтовані та підтверджені. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1   заперечував проти апеляційної скарги та посилався на те, що матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження факту видачі йому, відповідачу, кредитної картки. 
Ухвалами Київського апеляційного суду від 29 березня 2023 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно  ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним  є рішення, ухвалене  судом відповідно до норм матеріального  права із дотриманням  норм  процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому  засіданні.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Як убачається із матеріалів справи, 16.03.2006 року ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк».
Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №б/н від 26.03.2006 року, станом на 16.05.2022 року  заборгованість відповідача перед банком склала 33 815,12 грн, з яких: 3016,45 грн - тіло кредиту, 30 798,67 грн  - відсотки за користування кредитом.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055    ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір,             в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку  АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
У справі, яка переглядається, АТ КБ «ПриватБанк» ініційовано спір про стягнення заборгованості за кредитним договором, який оформлений у вигляді анкети-заяви від 16.03.2006 року.
На підтвердження заявлених вимог банк надав до суду копію анкети-заяви від 16.03.2006 року,  витяг з тарифів банку та витяг із Умов та правил надання банківських послуг та розрахунок заборгованості.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що сама по собі підписана анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг без надання належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення договору, не може бути підтвердженням факту видачі відповідачу кредиту.  
Окрім наведеного вище, суд першої інстанції також послався на те, що банком не доведено факту видачі відповідачу коштів.
Колегія суддів не може погодитись із  такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
 Згідно правових висновків Верховного Суду, викладених у  постановах від 11 листопада 2020 року у справі № 205/4176/18, провадження № 61-6279св19,   від 21 жовтня 2020 року у справі № 190/1419/19, провадження № 61-10096св20,  від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, провадження № 61-9618св19, виписка з карткового рахунку є належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, тому повинна досліджуватись в сукупності з іншими доказами.
Належним чином дослідити поданий стороною доказ (в цьому випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №  342/180/17, вказано, що банк вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. 
Як убачається із матеріалів справи, у анкеті-заяві ОСОБА_1 погодив кредитний ліміт у сумі 3 000 грн та базову відсоткову ставку за кредитним лімітом  на момент підписання договору  4 % на місяць з розрахунку 360 днів у році.
Банк на підтвердження вказаних позовних вимог, окрім анкети-заяви від 16.03.2006 року,  надав суду виписку по картковому рахунку відповідача станом на 19.05.2022 року (а.с. 28-31).
Із вказаної виписки, яка кореспондується із розрахунком заборгованості,  убачається, що відповідач користувався грошовими коштами, отриманими від банку на підставі анкети-заяви від 16.03.2006 року, зокрема, у розмірі 3016, 45 грн.
Наведені докази (підписана відповідачем анкета-заява, розрахунок заборгованості, виписка з карткового рахунку відповідача) у своїй сукупності підтверджують факт видачі ОСОБА_1 кредиту шляхом відкриття карткового рахунку, а тому заперечення відповідача у цій частині є безпідставними.
З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку про задоволення вимог  банку про стягнення з відповідача фактично отриманої суми кредитних коштів (тіла кредиту) у розмірі 3016,45 грн.
Разом з тим,  вирішуючи питання про стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом колегія суддів ураховує наступне.
Як убачається із позовної заяви, вимоги банку про стягнення відсотків у розмірі 30 798,67 грн заявлені за період з 21.03.2006 року по 16.05.2022 року 
У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. 
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).
У постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-169цс14, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15 зроблено висновок про те, що кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За кредитним договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), окрім того, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто,можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Як зазначено вище, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Припис абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування.
Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Такий правовий висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, та у постанові   Верховного Суду від 06 лютого 2019 року  у справі  №175/4753/15-ц.
В підписаній відповідачем анкеті-заяві останній погодив отримати картку № НОМЕР_1 . При цьому, погодив, що термін дії кредитного ліміту збігається з терміном дії кредитної картки.
Згідно довідки А ТКБ «Приват банк», банком ОСОБА_1 21.03.2006 року було видано кредитну картку № НОМЕР_1 з терміном дії до 07/08.
Оскільки  строк кредитування за наданим відповідачу кредитом закінчився у липні 2008  року, вимоги банку про стягнення відсотків, після 31 липня 2008 року (закінчення строку кредитування) є такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, відповідно, підстави для стягнення відсотків, за період з 01.08.2008 року по 16.05.2022 року, відсутні, оскільки такі нарахування здійснені банком поза межами строку дії кредитної картки.
Окрім того, слід відмітити, що згідно розрахунку заборгованості, банк нараховував відповідачу відсотки за користування кредитними коштами за двома відсотковими ставками,  а саме, 4 %  (процентна ставка (поточна)), та 8 % (процентна ставка (прострочена)).
Оскільки в анкеті-заяві ОСОБА_1   погодив лише поточну процентну ставу у розмірі 4 %,  нарахування банком процентів за ставкою 8 % (прострочена) є безпідставним, оскільки такі умови не були погоджені між сторонами.
З огляду на викладене, обґрунтованими є лише вимоги банку про стягнення відсотків, що нараховані за процентною ставкою 4 % за період з 21.03.2006 року по 31.07.2008 року. Згідно наданого банком  розрахунку заборгованості вказаний розмір складає 2373,52 грн. 
Згідно п. 3 ч. 3 ст.  376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції невірно встановлені фактичні обставини у справі, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, судом неправильно застосовано норми матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції у відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про часткове задоволення позову.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Отже, пропорційно розміру задоволених позовних вимог (15,93%), з ОСОБА_1 на користь банку підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 988,05 грн.
 
Керуючись ст.ст. 369, 374, 376, 382-384 України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу Бережної Наталії Миколаївни в інтересах Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 грудня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за договором б/н від 16.03.2006 року у розмірі 5 389,97 (п`ять тисяч триста вісімдесят дев`ять) грн 97 коп, з  яких з яких: 3016,45 грн - тіло кредиту, 2373,52 грн  - відсотки за користування кредитом.
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» витрати по сплаті судового збору у розмірі 988,05 (дев`ятсот вісімдесят вісім) грн. 05 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.   

Головуючий                                                                                     Т. О. Невідома

Судді                                                                                                В. А. Нежура

                                                                                                          В. В. Соколова