ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2023 р. 	Справа № 520/883/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.03.2023 р. (ухвалене  суддею 
Єгупенко В.В.)  по справі № 520/883/23
за позовом               ОСОБА_1  
до              Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області                      
про скасування рішень та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просив: скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 04/1-1317-15  від 22.08.2022 р. «Про скасування дозволу на імміграцію в Україну»; скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 22.08.2022 р. № 63012500045531 «Про скасування посвідки на постійне проживання».
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15.03.2023 р. у задоволенні позову відмовлено. 
Не погодившись  із рішенням  суду першої  інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.03.2023 р. та ухвалити  нове рішення , яким позов задовольнити. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме, вимог Конституції України, Закону України «Про імміграцію», Закону України «Про правовий статус  іноземців  та осіб без громадянства», Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи.
Відповідач подав до суду апеляційної інстанції   письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив   апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної   інстанції   розглядає справу  в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги підлягають  частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судовим розглядом встановлено, що громадянин Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Вовча Олександрівка Волоконівського району Белгородської області Російської Федерації, прибув в Україну у 2013 році в приватних справах за паспортним документом № НОМЕР_1 , виданим 13.03.2013 р. генеральним консульством Грузії в Україні в м. Одеса, терміном дії до 13.03.2023 р.
27.08.2015  р. позивач звернувся з заявою про надання йому дозволу на імміграцію в Україну відповідно до пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію", як чоловіка громадянки України, з якою перебуває у шлюбі понад два роки (дружина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка м. Харків, Україна, документована паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 , виданим 14.09.2009 р. Московським РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області).
За результатами розгляду вищевказаної заяви рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області ( в подальшому - ГУ ДМС України в Харківській області) від 11.07.2016 р. позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну та документовано посвідкою на постійне місце проживання в Україні серії НОМЕР_3 , терміном дії - безстроково.
20.08.2018 р. до ГУ ДМС України в Харківській області надійшло подання Департаменту карного розшуку Національної поліції України щодо прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну, відповідно до п. п. 3, 4 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» громадянину Грузії ОСОБА_1 , оскільки його дії направлені на порушення громадського порядку і безпеки, створюють загрозу життю, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 за час перебування на території України неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення ст. 173 Кодексу України про адміністративні правопорушення та ч. 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Крім того, в поданні зазначено, що під час проведення оперативних заходів, спрямованих на встановлення та документування злочинної діяльності осіб, які підтримують злодійський рух ОСОБА_5 , який відносить себе до «злодіїв в законі» та розшукується РФ з 09.01.2018 р., встановлено, що його «правою рукою у східному регіоні України» є ОСОБА_1 , який здійснює контроль над вихідцями з Кавказьких регіонів, які мешкають на території м. Харкова і області та займаються незаконним обміном валюти, контрабандою товарів через кордон з РФ, незаконним переміщенням жінок до країн Азії з метою сексуальної експлуатації. Також ОСОБА_1 проводить зустрічі з членами транснаціонального організованого злочинного угрупування з міжнародними зв`язками та тренує кікбоксінгу членів вказаного організованого злочинного угрупування. У вказаному поданні зазначено, що ОСОБА_1 в рамках кримінального провадження, зареєстрованого за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України, перевірявся на причетність до вбивства.
За результатами розгляду вищевказаного подання, відповідачем складено висновок про скасування дозволу на імміграцію в України громадянину Грузії ОСОБА_1 від 23.08.2018 р.
Рішенням ГУ ДМС України в Харківській області № 04/1-2100-14 від 23.08.2018 р. позивачу скасовано дозвіл на імміграцію в Україні, виданий 01.12.2014 р., посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_4 від 02.12.2014 р.
Не погоджуючись із рішенням відповідача про скасування дозволу на імміграцію в Україні та посвідки на постійне проживання, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04.02.2019 р.  у справі № 2040/8079/18) у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 23.05.2019 р.: рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.02.2019 р. по справі № 2040/8079/18 скасовано; прийнято постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволено частково; скасовано Рішення Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну № 04/1-2100-14 від 23.08.2018 р.; в іншій частині позову відмовлено.
На виконання вищевказаної постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 22.05.2019 р. по справі № 2040/8079/18, поновлено чинність дозволу на імміграцію позивача та документовано посвідкою на постійне проживання в Україні № НОМЕР_5 від 18.02.2019 р.
22.10.2019 р. позивач уклав шлюб з громадянкою України ОСОБА_6 , що підтверджується  копією Свідоцтва  про шлюб  Серії НОМЕР_6 та  має доньку ОСОБА_7 ,   ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
24.06.2022 р. до ГУДМС у Харківській області надійшло на розгляд подання Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України № 4897/55/03-2022 від 17.06.2022  р., щодо розгляду питання про прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання Громадянину Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому зазначено, що, відповідно до п. 1 ст. 1, п.п. 1-3 ст. 2, пп. 1, 2 п. 1 ст. 23 Закону України "Про Національну поліцію" та відповідно до Стратегії боротьби з організованою злочинністю, схваленої розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.09.2020 р. № 1126  в умовах складного безпекового середовища навколо України та криміногенної ситуації всередині держави, за результатами реалізації отриманої оперативної інформації, встановлено громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документованого посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_5 , виданою 22.07.2019 р.  органом 6301, який прибув в Україну з метою вчинення протиправної діяльності направленої на дестабілізацію громадського порядку в Україні, шляхом обурення до масових безпорядків, організацію масових протестів та заколотів, які можуть призвести до підриву державності, та направлені на повалення державного ладу України. Крім того, з метою попередження порушення іноземцями та особами без громадянства міграційного законодавства та дестабілізації криміногенної обстановки в Україні, у ході проведення оперативно-розшукової діяльності встановлено, що громадянин Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має намір прибути до західних регіонів України, де шляхом підбурення вихідців з Російської Федерації та близьких їм осіб, планує створити масові протести та спротиви біля місцевих державних адміністрацій. Таким чином вказане може призвести до чисельних порушень громадського порядку та дестабілізацію в середині держави, тим самим призвести до порушень конституційних прав громадян України та інших осіб які тимчасово чи постійно проживають в Україні. Своїми безпосередніми діями громадянин Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , становить загрозу охорони громадського порядку, а також охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.
22.08.2022 р. ГУ ДМС у Харківській області затверджено висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Грузії ОСОБА_1 .
Рішенням ГУ ДМС України в Харківській області від 22.08.2022 р. № 04/1-1317-15 скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 11.07.2016  р. на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст.  12 Закону України «Про імміграцію», пп. 1 п. 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018  р. № 321.
Рішенням ГУ ДМС України в Харківській області від 22.08.2022 р.  № 63012500045531 скасовано позивачу посвідку на постійне проживання № НОМЕР_5 .
Не погоджуючись із  вищевказаними рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані рішення відповідача № 04/1-1317-15  від 22.08.2022 р. «Про скасування дозволу на імміграцію в Україну» та рішення № 63012500045531  від 22.08.2022 р. «Про скасування посвідки на постійне проживання» прийняті в межах повноважень та у спосіб  передбачений чинним законодавством, є правомірними, у зв`язку з чим не підлягають  скасуванню.
Суд апеляційної інстанції  погоджується з таким  висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.
Відповідно до із п. 64 «Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України  № 321 від 25.04.2018 р. (в подальшому - Порядок № 321), посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну, відповідно до ст. 12 Закону України «Про імміграцію». отримання даних з баз даних Реєстру, відповідних автоматизованих інформаційних і довідкових систем, реєстрів та баз інших державних органів або інформації від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу, який у межах наданих йому повноважень забезпечує дотримання вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інформації про те, що посвідку видано на підставі неправдивих відомостей, підроблених чи недійсних документів; в інших випадках, передбачених законом.
Згідно із Порядку № 321, рішення про скасування посвідки приймається керівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС чи його заступником протягом п`яти робочих днів з дня надходження відомостей, які є підставою для її скасування.
Територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС протягом п`яти робочих днів з дня прийняття рішення про скасування посвідки інформує про це ДМС та Адміністрацію Держприкордонслужби (п. 67 Порядку № 321).
Відповідно до п. 68 Порядку № 321, іноземець або особа без громадянства, стосовно яких прийнято рішення про скасування посвідки, у випадку, зазначеному в підпункті 1 пункту 64 цього Порядку, повинні зняти з реєстрації місце проживання, здати посвідку та виїхати за межі України в місячний строк з дня отримання рішення про скасування дозволу на імміграцію.
Згідно із ч. 1 ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється, зокрема, в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю, якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.
Відповідно до  п.п. «б» п. 4, п. 5, 6 «Інструкції про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства», затвердженої наказом МВС № 1235 від 17.12.2013 р.  (в подальшому - Інструкція, рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС та її територіальними органами за ініціативою, зокрема, підрозділів кримінальної поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час здійснення оперативно-розшукової діяльності». Після отримання даних, які обґрунтовують необхідність заборони в`їзду в Україну особі, органи та підрозділи, визначені у пункті 4 цієї Інструкції, надсилають до ДМС або її територіальних органів обґрунтоване звернення (довідку, рапорт), в якому зазначають такі відомості про особу: а) громадянство (підданство); б) прізвище, ім`я (імена) та по батькові (за наявності) особи в називному відмінку (для громадян Російської Федерації та Республіки Білорусь - російською мовою з дублюванням латиницею, для інших іноземців та осіб без громадянства - латиницею); в) дата народження (день, місяць, рік); г) стать; ґ) місце проживання; д) серія та номер паспортного документа, коли і ким виданий; е) відомості, які згідно з абзацами другим, третім та сьомим частини першої статті 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" дають підстави для прийняття рішення про заборону особі в`їзду в Україну; є) запропонований строк заборони в`їзду та відомості, які обґрунтовують його тривалість (обставини і характер вчинення іноземцем або особою без громадянства суспільно небезпечного діяння; результати перевірки особи за обліками МВС України, обліками правоохоронних органів іноземних держав та міжнародних правоохоронних організацій; наявність в особи не виконаних майнових зобов`язань перед юридичними або фізичними особами в Україні)». Рішення про заборону в`їзду в Україну особі приймається на підставі обґрунтованого звернення (довідки, рапорту), зазначеного у пункті 5 цієї Інструкції, шляхом винесення рішення про заборону в`їзду в Україну, за формою, наведеною у додатку до цієї Інструкції.
Відповідно до п. п. 6, 9, 19 ст. 1, п. 5 ст. 3, ч. 1, 2 ст. 12, ч. 4 ст. 18 Закону України «Про національну безпеку України»,  загрози національній безпеці України - явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України. Національна безпека України - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз. Стратегія національної безпеки України - документ, що визначає актуальні загрози національній безпеці України та відповідні цілі, завдання, механізми захисту національних інтересів України та є основою для планування і реалізації державної політики у сфері національної безпеки. Загрози національній безпеці України та відповідні пріоритети державної політики у сферах національної безпеки і оборони визначаються у Стратегії національної безпеки України, Стратегії воєнної безпеки України, Стратегії кібербезпеки України, інших документах з питань національної безпеки і оборони, які схвалюються Радою національної безпеки і оборони України і затверджуються указами Президента України. Сектор безпеки і оборони України складається з чотирьох взаємопов`язаних складових: сили безпеки; сили оборони; оборонно-промисловий комплекс; громадяни та громадські об`єднання, які добровільно беруть участь у забезпеченні національної безпеки. Функції та повноваження складових сектору безпеки і оборони визначаються законодавством України. До складу сектору безпеки і оборони входять: Міністерство оборони України, Збройні Сили України, Державна спеціальна служба транспорту, Міністерство внутрішніх справ України, Національна гвардія України, Національна поліція України, Державна прикордонна служба України, Державна міграційна служба України, Державна служба України з надзвичайних ситуацій, Служба безпеки України, Антитерористичний центр при Службі безпеки України, Служба судової охорони, Управління державної охорони України, Державна служба спеціального зв`язку та захисту інформації України, Апарат Ради національної безпеки і оборони України, розвідувальні органи України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну військово-промислову політику. Національна поліція України є центральним органом виконавчої влади, що забезпечує громадську безпеку і порядок, охорону прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидію злочинності, а також надає визначені законом послуги з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.
Відповідно до ст. 2, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про національну поліцію», завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах:  забезпечення публічної безпеки і порядку;  охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави;  протидії злочинності. Поліція відповідно до покладених на неї завдань: здійснює превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень; виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення; вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення; вживає заходів, спрямованих на усунення загроз життю та здоров`ю фізичних осіб і публічній безпеці, що виникли внаслідок учинення кримінального, адміністративного правопорушення.
Порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, перебування яких на території України не дозволяється, регулюється «Інструкцією про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства», затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1235 від 17.12.2013 р. 
Указом Президента України від 14.09.2020 р. № 329/2020 введено в Стратегію національної безпеки України, відповідно до п. 19 якої Спеціальні служби іноземних держав, насамперед Російської Федерації, продовжують розвідувально-підривну діяльність проти України, намагаються підживлювати сепаратистські настрої, використовують організовані злочинні угруповання і корумпованих посадових осіб, прагнуть зміцнити інфраструктуру впливу.
Указом Президента України від 24.02.2022 р. № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні»,  затвердженого Законом України від 24.02.2022 р. № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 р.
Судовим розглядом встановлено, що оскаржувані рішення прийняті відповідачем на підставі  направленого Департаментом у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України подання Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 17.06.2022 р. № 4897/55/03-2022 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому визначені обставини, які підтверджують, що   дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України та громадському порядку в Україні, зокрема, те, що  позивач, який є  уродженцем с. Вовча Олександрівка Волоконівського району Белгородської області Російської Федерації має намір прибути до західних регіонів України, де шляхом підбурення вихідців з Російської Федерації та близьких їм осіб, планує створити масові протести та спротиви біля місцевих державних адміністрацій, що може призвести до  дестабілізації в середині держави.  
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказане подання Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про скасування дозволу на імміграцію в Україні, посвідки на постійне проживання, підготовлене в межах компетенції, визначеної Законом України «Про Національну поліцію», та направлене відповідачу у порядку, передбаченому п. п. 4, 5 Інструкції  № 1235, перевірка інформації зазначеної в поданні не є обов`язковою відповідно до п. п. 5, 6 Інструкції № 1235.
Відповідно до  «Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 р. № 1983, опитування особи перед прийняттям рішення органом міграційної служби та витребування додаткових документів це є правом відповідача, а не його обов`язком, сумніви відповідача в достовірності подання були відсутні, а тому він не вчиняв таких дій.
Позивачем ні під час розгляду справи у суді першої інстанції, ні під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції  не  подано доказів, які б спростовували відомості, вказані у подані Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про скасування дозволу на імміграцію в Україні та доказів оскарження такого  подання. 
Відповідно  до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Із врахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком  суду першої інстанції, що оскаржувані рішення від 22.08.2022 р. № 04/1-1317-15 «Про скасування дозволу на імміграцію в Україну» та рішення від 22.08.2022 р. № 63012500045531 «Про скасування посвідки на постійне проживання» позивача прийняті в межах повноважень та у спосіб,  передбачений вимогами чинного законодавства є правомірними, у зв`язку з чим не підлягають скасуванню. 
Доводи апелянта, що міграційним органом не враховано обставин його сімейного стану, наявності в нього дружини, дитини, та нерухомості, що порушує його права на повагу до приватного і сімейного життя, визначеного статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, суд апеляційної інстанції вважає помилковими з наступних підстав. 
Бажання іноземця чи особи без громадянства зберегти свої сімейні права та дотримуватися прав та законних інтересів дитини покладає саме на цю особу передбачені діючим законодавством обов`язки, вказані права не можуть бути реалізовані шляхом незастосування державними органами до цієї особи наслідків незаконного перебування в Україні всупереч діючого законодавства.
Аналогічний висновок щодо  застосування норм матеріального права, викладений в постановах  Верховного Суду від 23.01.2020  р. у справі № 343/2242/16, від 10.10.2019 р. у справі № 2340/2910/18, від 12.08.2020 р.  у справі № 755/14023/17, від 13.10.2021 р. у справі № 263/14519/20, від 13.04.2021 р. у справі № 211/1113/18(2-а/211/91/18), від 26.01.2022 р. у справі № 200/9761/20-а).
Крім того, саме по собі проживання особи на території України протягом тривалого часу та факт наявності дружини та дітей, не означає автоматично, що особа абсолютно захищена від примусового повернення до країни походження міркуваннями збереження її приватного життя, внаслідок зобов`язань держави,  відповідно до статті 8 Конвенції.
Також, суд апеляційної інстанції  зазначає, що  оскільки на території України з 24.02.2022  р. триває військова агресія Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану, то здійснення міграційним органом посиленого контролю у сфері дотримання іноземцями та особами без громадянства міграційного законодавства України є необхідним, виправданим, таким, у якому існує нагальна потреба та, що відповідає легітимній меті його здіснення - ефективного реагування держави на загрози її безпеці.
Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений в постанові Верховного Суду  від 29.05.2023 р. у справі №  522/5683/22.
Інші доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі       Руїс Торіха проти Іспанії  (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної  інстанції  вважає, що ключові аргументи апеляційної  скарги отримали достатню оцінку. 
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського  окружного адміністративного суду від 15.03.2023  р.  - без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 9, 243, 308, 316, 322, 325, 326, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -    
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 15.03.2023 р. по справі № 520/883/23 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена у касаційному порядку  до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк 	
Судді	   	О.А. Спаскін    Л.В. Любчич