Постанова 
Іменем України
 
06 червня 2023 року
м. Київ
 
справа № 371/153/22
провадження № 61-4024св23 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: Миронівська міська рада, Сільськогосподарське товариство                                 з обмеженою відповідальністю «Потік», 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Миронівської міської ради, Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Потік» про визнання права на земельну частку (пай)
 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 01 лютого 2023 року у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Кулікової С. В., Музичко С. Г.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати за ним право на земельну частку (пай) середнім розміром 4,41 га                                  в умовних кадастрових гектарах при паюванні сільськогосподарських земель, переданих у колективну власність згідно з державним актом на право колективної власності на землю серії КВ, виданого Потіцькою сільською радою народних депутатів Миронівського району Київської області 27 квітня 1995 року Колективному сільськогосподарському підприємству імені Карла Маркса (далі - КСП ім. Карла Маркса).
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що 01 квітня                       1993 року він був прийнятий в члени колгоспу ім. Карла Маркса села Потік Миронівського району Київської області.
 
27 квітня 1995 року КСП ім. Карла Маркса отримало державний акт на право колективної власності на землю.
 
Разом з цим позивач не був включений до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай) КСП ім. Карла Маркса, і відповідно, не отримав земельну частку (пай). У зв`язку з цим просив позов задовольнити.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Миронівський районний суд Київської області рішенням від 07 липня 2022 року позов задовольнив. Визнав за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай) середнім розміром 4,41 га в умовних кадастрових гектарах при паюванні сільськогосподарських земель, переданих у колективну власність згідно                                    з державним актом на право колективної власності на землю серії КВ, виданого Потіцькою сільською радою народних депутатів Миронівського району Київської області 27 квітня 1995 року КСП ім. Карла Маркса.
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що на час отримання КСП ім. Карла Маркса державного акта на право колективної власності на землю, ОСОБА_1 був членом цього підприємства, а тому він має право на земельну частку (пай). Також суд виходив з того, що право на земельну частку (пай) є непорушним, строк на його реалізацію законодавством не встановлений, а тому воно підлягає захисту без обмеження позовної давності.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Київський апеляційний суд постановою від 01 лютого 2023 року апеляційну скаргу Миронівської міської ради задовольнив частково. Рішення Миронівського районного суду Київської області від 07 липня 2022 року скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що позивач довів, що він як член КСП ім. Карла Маркса мав право на отримання у власність земельної частки (паю) із земель вказаного підприємства. Водночас суд дійшов висновку про відмову                           у задоволенні позову через пропуск позовної давності, оскільки позивач не навів поважних причин пропуску строку на звернення до суду із цим позовом. Суд виходив з того, що відповідно до статті 75 ЦК Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК Української РСР) позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.
 
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи
 
У березні 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу,            в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову Київського апеляційного суду від 01 лютого 2023 року та залишити                        в силі рішення суду першої інстанції.
 
Підставою касаційного оскарження зазначив відсутність висновку Верховного Суду щодо обов`язковості застосування позовної давності відповідно до статей                                75, 80 ЦК Української РСР у разі визнання відповідачем (якому відомо про пропуск позивачем позовної давності) позовних вимог у порядку, передбаченому статтями 49, 206 ЦПК України.
 
Касаційна скарга мотивована неврахуванням апеляційним судом того, що позовні вимоги про визнання права власності позивача на земельну частку (пай) за рахунок земель колективної власності КСП ім. Карла Маркса визнані Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Потік» (далі - СТОВ «Потік»), яке є правонаступником КСП ім. Карла Маркса та володільцем державного акта, на підставі якого передано землі у колективну власність членам КСП. Також суд не звернув уваги на те, що у СТОВ «Потік» є вільні сформовані нерозподілені земельні ділянки із земель колективної власності, які були передані КСП ім. Карла Маркса для передання у власність членам цього КСП. Водночас органи місцевого самоврядування не наділені правом розпоряджатися землями колективної власності, надавати особі або позбавляти особу права на земельну частку (пай) у землях колективної власності. Тобто за умови встановлення факту членства позивача у колгоспі ім. Карла Маркса та наявності сформованих нерозподілених земельних ділянок із земель колективної власності, які є вільними, визнання за позивачем права власності на земельну частку (пай) не порушує будь-яких прав та інтересів органу місцевого самоврядування при визнанні за позивачем права власності на земельну частку (пай).
 
Також скарга містить доводи про те, що заява СТОВ «Потік» про визнання позову підлягала обов`язковому розгляду судом першої інстанції, та за результатами розгляду повинно бути прийнято відповідне процесуальне рішення, однак заяву про визнання позову суд не розглянув.
 
У квітні 2023 року Миронівська міська рада подала відзив на касаційну скаргу,           в якому просила залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін, посилаючись на те, що це судове рішення є законним і обґрунтованим. При цьому посилалася на те, що невитребувана земельна частка (пай) після формування її                    у земельну ділянку за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради                           (у разі необхідності формування) за заявою відповідної ради на підставі рішення суду передається у комунальну власність територіальної громади, а не залишається у власності правонаступника у разі його наявності. Землі колгоспів мають умовне цільове призначення, адже вони мають бути розподілені в рівних частках (паях) між визначеними членами колгоспу відповідно до передбачених законом процедур. При цьому залишення їх у власності правонаступників колгоспів законом не передбачено.
 
У квітні 2023 року СТОВ «Потік» подало заяву про визнання позову.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 березня 2023 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
03 квітня 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи 
 
Апеляційний суд встановив, що згідно із записом в трудовій книжці від 01 квітня 1993 року № 1 ОСОБА_1 прийнятий в члени колгоспу ім. Карла Маркса Миронівського району Київської області.
 
Відповідно до листа Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 11 листопада 2021 року № Х-312/0.0954-320/0/452-21, ОСОБА_1 не внесений до списку-додатку до державного акта на право колективної власності на землю. Згідно з наявною інформацією з «Книг записів реєстрації державних актів на право власності на землю, право постійного користування землею та договорів оренди землі» та другими примірниками державних актів на земельні ділянки станом на 01 січня 2013 року державний акт на право власності на земельну ділянку частку (пай) на ім`я ОСОБА_1 не видавався.
 
Листом від 22 грудня 2021 року № 18 СТОВ «Потік» повідомило ОСОБА_1 , що в архіві колгоспу ім. Карла Маркса, Колективного сільськогосподарського господарства «Потік» (далі - КСП «Потік») та СТОВ «Потік» немає відомостей про виключення ОСОБА_1 зі списків членів КСП ім. Карла Маркса. 
 
З архівної довідки Миронівської міської ради від 28 жовтня 2021 року № 27 відомо, що колгосп ім. Карла Маркса реорганізовано в КСП «Потік», яке в подальшому реорганізоване в СТОВ «Потік».
 
Згідно з державним актом серії КВ від 27 квітня 1995 року КСП ім. Карла Маркса отримало право колективної власності на землю.
 
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 зазначив, що оскільки він був членом КСП ім. Карла Маркса, тому має право на земельну частку (пай). Про те, що не був унесений до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), він дізнався з листа Головного управління Держгеокадастру в Київській області                                           від 11 листопада 2021 року.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,              є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;              2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права              в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Частиною другою статті 14 Конституції України визначено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
 
Відповідно до пункту 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року                              № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі, створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств.
 
Право на земельну частку (пай) згідно з пункту 2 цього Указу мають члени сільськогосподарського підприємства, кооперативу, акціонерного товариства, у тому числі, пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю.
 
Згідно з частиною дев`ятою статті 5 ЗК України 1990 року (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини першої статті 22 ЗК України 1990 року (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) право власності на землю виникає після одержання документа, що посвідчує це право.
 
У частині другій статті 23 ЗК України 1990 року (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) зазначено, що державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають                            у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян.
 
Отже, право особи на земельну частку (пай) виникає за наявності трьох умов: одержання КСП державного акта на право колективної власності на землю, перебування такої особи в членах КСП на час передачі державного акта та включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю.
 
Відповідно до роз`яснень, наведених в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай  здійснюється за нормами ЦК , у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на  земельну частку (пай). Невнесення  до зазначеного вище списку особи,  яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості  надати  такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 08 серпня 1995  року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам  і організаціям»  має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.
 
Отже, громадянин, якого помилково (безпідставно) не внесено до списку - додатка до державного акта на право колективної власності на землю чи виключено з нього, має до проведення розпаювання і видачі сертифікатів звернутися до загальних зборів членів КСП з питанням щодо внесення його до списку. Якщо землі вже розпайовані, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання; у разі ж недосягнення згоди спір розглядається                                в судовому порядку.
 
У такому разі особа має звернутися до суду з позовом про визнання її права на земельну частку (пай) в КСП.
 
КСП ім. Карла Маркса отримало державний акт на право колективної власності на землю у 1995 році, тобто тоді, коли позивач був членом КСП. Матеріали справи не містять доказів, що він був виключений з членів КСП ім. Карла Маркса на час отримання КСП земельної ділянки.
 
За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що оскільки на час видачі 27 квітня 1995 року КСП ім. Карла Маркса державного акта на право колективної власності на землю позивач не був виключений                                        в установленому законом порядку із членів КСП, то він мав право на внесення до списку осіб на розпаювання землі, однак не був включений до такого списку                              з невідомих причин.
 
Водночас апеляційний суд дійшов висновку, що порушене право позивача не підлягає судовому захисту через пропуск ним позовної давності.
 
Відповідно до пункту 6 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України 2003 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом.
 
Згідно зі статтею 71 ЦК Української РСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.
 
Відповідно до статті 75 ЦК Української РСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.
 
Згідно з нормами статті 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
 
Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові (стаття 80 ЦК Української РСР).
 
Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.
 
Механізм застосування позовної давності повинен корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права.
 
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює у неї цю можливість знати про посягання на права.
 
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що право на позов у ОСОБА_1 виникло ще у 1995 році, а тому трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 71 ЦК Української РСР, минув до набрання чинності ЦК України 2003 року, що є підставою для відмови                                               у задоволенні позову. Суд був зобов`язаний застосувати наслідки спливу позовної давності без подання відповідної заяви іншими сторонами спору.
 
Доводи касаційної скарги щодо пред`явлення позову у межах позовної давності              є необґрунтованими, оскільки розпаювання земель колишніх колгоспів, яке почалось з 1993 року, є загальновідомим фактом, позивач міг знати про видачу                     у 1995 році КСП ім. Карла Марксадержавного акта на право колективної власності на землю зі списком громадян, які мали право на земельну частку (пай).                                   Із позовом позивач звернувся лише у лютому 2022 року, через 26 років з моменту виділення земель КСП ім. Карла Маркса.
 
Таким чином, апеляційний суд, об`єктивно оцінивши доводи позивача та надані докази, правильно застосував положення статей 71, 75, 80 ЦК Української РСР, чинного на момент виникнення спірних правовідносин.
 
Судова практика у спірних правовідносинах є сталою, Верховний Суд неодноразово висловлював подібну правову позицію, зокрема у постановах                    від 12 червня 2019 року справі № 702/962/17 (провадження № 61-40068св18),                    від 17 червня 2020 року у справі № 600/528/16 (провадження № 61-36780св18),                від 09 вересня 2020 року у справі № 637/53/18 (провадження № 61-1048св19),                       від 03 листопада 2020 року справі № 530/1367/18 (провадження № 61-19378св19), від 29 вересня 2021 року у справі № 686/14921/19 (провадження № 61-3107св20), від 04 жовтня 2021 року у справі № 190/1185/20 (провадження № 61-7084св21),      від 22 грудня 2021 року у справі № 662/1660/18 (провадження № 61-6204св19),                від 08 листопада 2021 року у справі № 615/870/20 (провадження № 61-4437св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 662/1660/18 (провадження № 61-6204св19),                    від 10 лютого2022 року у справі № 132/1038/21 (провадження № 61-19793св21), 30 червня 2022 року у справі № 143/849/20 (провадження № 61-1089св21).
 
Доводи касаційної скарги про неврахуванням апеляційним судом факту визнання СТОВ «Потік» позову (заяву про визнання позову подано і до Верховного Суду) не заслуговують на увагу з огляду на таке.
 
Статтею 14-1 Закону України від 05 червня 2003 року № 899-IV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» (яка діє з 01 січня 2019 року) встановлено новий порядок використання та розпорядження землями, що залишилися у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, та визначено організацію розподілу земель, що залишилися                                      у колективній власності, яку здійснюють виключно сільські, селищні, міські ради на території якої такі землі розташовані.
 
Відповідно до пункту 21 Перехідних положень ЗК України (який є чинним з 01 січня 2019 року) з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні» землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон                       є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності.
 
Тобто законодавством оновлено та конкретизовано порядок використання земель зазначеної категорії, та, відповідно, єдиною підставою для виділення таких земельних ділянок в натурі (на місцевості) після 01 січня 2019 року                                  є рішення територіальної громади (в особі відповідної сільської, селищної, міської ради).
 
Відповідно до частини першої статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
 
У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову                              і продовжує судовий розгляд (частина четверта статті 206 ЦПК України).
 
Визнання позову СТОВ «Потік» суперечить закону та порушує права територіальної громади Миронівської міської ради, яка у встановленому порядку позов не визнала. За таких обставин визнання позову зазначеним відповідачем немає правого значення.
 
Таким чином, визнання позову СТОВ «Потік» не свідчить про порушення апеляційним судом норм матеріального права, які регулюють позовну давність                 у спірних правовідносинах.
 
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги (в межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження) не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, а зводяться до незгоди заявника з ухваленим у справі судовим рішенням та необхідності переоцінки доказів у справі. Водночас суд касаційної інстанції є судом права, а не факту і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.
 
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Оскаржувана постанова відповідає вимогам закону, і підстав для її скасування немає.
 
Керуючись статтями 206, 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 01 лютого 2023 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді: | А. Ю. Зайцев
| Є. В. Коротенко
| М. Ю. Тітов