П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
31 травня 2023 року                                                                                               м. Київ
 
Справа №363/1676/17
Провадження № 22-ц/824/2213/2023
 
Резолютивна частина постанови оголошена 31 травня 2023 року
Повний текст постанови складено  02 червня 2023 року
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
                                               судді-доповідача   Стрижеуса А.М., 
                                   суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.
                                   секретаря: Карпенка В.Р.
 
сторони:         
позивач          заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Київська науково-дослідна станція»,
відповідачі     Новопетрівська сільська рада Вишгородського району Київської області, ОСОБА_1 ,
треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Київської області на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 квітня 2018 року у справі за позовом заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Київська лісова науково-дослідна станція» до Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянок,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У травні 2017 року заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі: Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Київська лісова науково-дослідна станція» (далі -ДП Київська лісова науково-дослідна станція»), звернувся до суду із позовом до Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області та ОСОБА_1 , 
третя особа - ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянок.
Позовна заява мотивована тим, що Києво-Святошинською місцевою прокуратурою в ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні 
№ 42016111200000360, зареєстрованому в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 
05 червня 2016 року встановлено, що ОСОБА_2 на підставі рішення Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області від 23 березня 2004 року № 97 отримала державний акт серії ЯБ № 226133 на право власності на земельну ділянку площею 0,15 га з кадастровим номером 3221886001:02:102:0107 для будівництва та обслуговування житлового будинку.
З листа архівного відділу Вишгородської районної державної адміністрації Київської області від 11 листопада 2016 року № 01-59/636 встановлено, що рішення сесії Новопетрівської сільської ради від 23 березня 2004 року № 97 відсутнє. Згідно протоколів сесії Новопетрівської сільської ради від 23 березня 2004 року та від 17 травня 2004 року питання щодо затвердження проекту землеустрою та передання земельної ділянки 
у власність ОСОБА_2 не розглядалося. Таким чином Новопетрівською сільською радою рішення від 23 березня 2004 року № 97 про передання ОСОБА_2 у власність земельної ділянки площею 0,15 га у масиві «Лазарів Сад» села Нові Петрівці Вишгородського району Київської області для будівництва та обслуговування житлового будинку не приймалося, а тому державний акт на її ім`я видано безпідставно.
В подальшому ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 10 квітня 2010 року № 425 відчужила земельну ділянку з кадастровим номером 3221886001:02:102:0107 у власність ОСОБА_1 , про що на державному акті 
серії ЯБ № 226133 здійснено відмітку.
На підставі заяви ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером 3221886001:02:102:0107 було розділено на дві земельні ділянки з кадастровими номерами 3221886001:02:102:0152 та 3221886001:02:102:0153. ОСОБА_1 отримано державний акт серії ЯЛ № 329795 на право власності на земельну ділянку площею 
0,1334 га з кадастровим номером 3221886001:02:102:0152 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та державний акт серії ЯЛ № 329796 на право власності на земельну ділянку площею 0,0166 га з кадастровим номером 3221886001:02:102:0153 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.
Рішенням Новопетрівської сільської ради від 30 березня 2012 року № 305/2 «Про передачу у власність земельних ділянок» передано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 0,09 га у масиві « ІНФОРМАЦІЯ_1 » села Нові Петрівці Вишгородського району Київської області для ведення особистого селянського господарства. На підставі вказаного рішення ОСОБА_1 отримав державний акт серії ЯМ № 729151 на право власності на земельну ділянку площею 0,09 га з кадастровим номером 3221886001:02:102:0159 для ведення особистого селянського господарства.
З інформації, наданої Українським державним проектним виробничим об`єднанням «Укрдержліспроект» від 22 квітня 2016 року № 299, межі земельних ділянок 
з кадастровими номерами 3221886001:02:102:0107, 3221886001:02:102:0159 накладаються на землі лісогосподарського призначення, які перебувають в постійному користуванні 
ДП «Київська лісова науково-дослідна станція», квартал 164 Старопетрівського лісництва ДП «Київська лісова науково-дослідна станція». Таким чином, при прийнятті Новопетрівською сільською радою рішення від 30 березня 2012 року № 305/2 порушені вимоги статей 20, 21, 57, 122 ЗК України та статті 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації». ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» як землекористувач не надавало будь-яких погоджень на вилучення вказаної земельної ділянки.
Враховуючи вищезазначене, заступник керівника Києво-Святошинської прокуратури просив:
- визнати незаконним та скасувати рішення Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області від 30 березня 2012 року № 305/2 «Про передачу у власність земельних ділянок»;
- визнати недійсними видані ОСОБА_1 державні акти:1) серії ЯМ № 729151 на право власності на земельну ділянку площею 0,09 га з кадастровим номером 3221886001:02:102:0159 для ведення особистого селянського господарства;2) серії 
ЯЛ № 329796 на право власності на земельну ділянку площею 0,0166 га з кадастровим номером 3221886001:02:102:0153 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд;3) серії ЯЛ № 329795 на право власності на земельну ділянку площею 0,1334 га з кадастровим номером 3221886001:02:102:0152 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд;
- витребувати у постійне користування ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» 
з незаконного володіння ОСОБА_1 :1) земельну ділянку площею 0,0900 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 3221886001:02:102:0159 вартістю 1 466,22 грн, яка розташована в межах Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області;2) земельну ділянкуплощею 0,1334 га для будівництва та обслуговуванняжилого будинку, господарських будівель 
і споруд з кадастровим номером 3221886001:02:102:0152 вартістю 483 521,64 грн, яка розташована в межах Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області;3) земельну ділянку площею 0,0166 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером 3221886001:02:102:0153 вартістю 60 168, 36 грн, яка розташована в межах Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області.
Справа розглядалась судами неодноразово.
            Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 12 квітня 
2018 року у задоволенні позовних вимог заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі: Державного агентства лісових ресурсів України, ДП «Київська лісова науково-дослідна станція»до Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області та ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянок відмовлено.
            Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що земельну ділянку було передано у приватну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за рахунок земель, що перебувають в постійному користуванні ДП «Київська лісова науково-дослідна станція», без виключення з Державного лісового фонду України. Згідно з матеріалами лісовпорядкування земельна ділянка перебуває в постійному користуванні ДП «Київська лісова науково-дослідна станція». У той же час суд першої інстанції дійшов висновку про пропуск прокурором строку позовної давності при зверненні до суду, що є підставою для відмови у позові.
            Не погоджуючись з таким рішенням суду перший заступник прокурора Київської області подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що правовідносини у даній справі пов`язані 
з порушенням права постійного користування ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» на землі лісогосподарського призначення державної власності та необхідністю витребування їх з володіння особи, що не є законним власником спірного майна, а також порушенням законних інтересів держави у сфері охорони, належного захисту, раціонального використання та відтворення лісів, від імені якої у спірних правовідносинах діє Державне агентство лісових ресурсів України. За таких обставин, безпосередньо особами, що мають право на звернення до суду з даним позовом, є Державне агентство лісових ресурсів України та ДП «Київська лісова науково-дослідна станція».
Водночас, оскаржуване рішення не містить жодного висновку суду чи встановленої обставини з посиланням на відповідні докази, які б свідчили про інформованість 
ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» чи Державного агентства лісових ресурсів України про прийняття оскаржуваного рішення чи виготовлення державних актів на право власності на спірні земельні ділянки фізичним особам з того моменту, який суд визначив початком перебігу строку позовної давності, а саме з часу вчинення порушень. При цьому судом проігноровано те, що за обставинами справи Державне агентство лісових ресурсів України не надавало погодження на вилучення чи зміну цільового призначення спірних земельних ділянок, а в силу наданих повноважень не здійснювало видачі чи реєстрацію згаданих державних актів.
Крім того, судом безпідставно не враховано, що оскаржуваними рішеннями право постійного користування ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» не припинялось та формально його прав не стосувалось; законному володільцю вказані рішення для виконання чи до відома не направлялись. Під час розробки землевпорядної документації розташування спірних земельних ділянок та їх межі з представниками ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» не погоджувалось.
Наявні в матеріалах справи письмові документи підтверджують, що на момент отримання державних актів на право власності на спірні земельні ділянки у 2005 та 
2012 роках ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» не знало та не могло знати, що розташовані у 164 кварталі землі передані у приватну власність фізичним особам, чи що останніми отримано правовстановлюючі документи на них.
Також прокурор вважає надуманим висновок суду першої інстанції про те, що 
ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» та Державне агентство лісових ресурсів України в силу наділених повноважень через спеціально утворені уповноважені органи 
в галузі земельних відносин, що здійснюють контроль з використанням та охороною земель, могли довідатись раніше про порушене право, оскільки останні не мають повноважень на здійснення перевірок щодо дотримання вимог земельного законодавства, а спеціально створені уповноважені органи в галузі земельних відносин, що здійснюють контроль за використанням та охороною земель, таких перевірок не здійснювали в силу відсутності інформації з цих питань.
ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
У відзиві зазначає, що в 2010 році ним була придбана за договором купівлі-продажу земельна ділянка у ОСОБА_2 . З дня укладання договору купівлі-продажу і до часу звернення до суду з даним позовом минуло 7 років. За цей час на земельній ділянці збудовано житловий будинок, в якому проживає його родина з малолітніми дітьми. 
З моменту передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_2 минуло 13 років, 
а з моменту передачі ОСОБА_1 у власність безоплатно 0,09 га земельної ділянки минуло 5 років.
Також посилається на Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, а також практику Європейського суду з прав людини. При цьому зазначає, що незважаючи на те, що прокуратурою було обрано ОСОБА_1 як відповідача, він не є правопорушником у контексті цитати рішення Європейського суду з прав людини. ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки площею 0,15 га, яку придбав за відплатним правочином. На спірну земельну ділянку площею 0,09 га 
в 2011-2012 роках було виготовлено проект землеустрою з усіма необхідними погодженнями, а саме: Управлінням Держкомзему у Вишгородському районі, відділом містобудування, архітектури житлово-комунального господарства та розвитку Вишгородської районної державної адміністрації, Державною санітарно-епідеміологічною станцією, Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища 
в Київській області, Управлінням культури і туризму Київської обласної державної адміністрації (копія проекту додана до матеріалів справи).
Відповідач належним чином зареєстрував своє право власності на вказані земельні ділянки та відкрито володіє ними з часу набуття права власності. Намагаючись витребувати земельні ділянки у відповідача, прокуратура створює істотні негативні наслідки обставин, що відбулися у 2004 році, тільки для приватної особи, яка купила цю землю більше ніж через 7 років після її отримання третьою особою ОСОБА_2 , покладаючись на легітимність дій державних органів. Саме для запобігання таких ситуацій і був створений правовий інститут позовної давності. З огляду на те, що вимоги прокуратури про витребування земельної ділянки у ОСОБА_1 ґрунтуються виключно на оскарженні актів про передачу у власність земельних ділянок, всі позовні вимоги в цій справі прямо стосуються прав ОСОБА_1 . Держава відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти і несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею (державою) незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.
Належна ОСОБА_1 садиба знаходиться на АДРЕСА_1 поряд з трьома десятками таких же садиб. Відповідно до статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 226133, що був виданій ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,15 га у 2005 році, суміжними землекористувачами(власниками) є фізичні особи та Новопетрівська сільська рада, а не ДП «Київська лісова науково-дослідна станція.
Не є доказом відсутності рішення, за яким Новопетрівською сільською радою передавалася земельна ділянка ОСОБА_2 посилання прокуратури на той факт, що відповідно до архівних даних такого рішення сільради немає в архіві. Відповідно до довідки TOB «ТЕТІС-2007» від 14 листопада 2017 року, ТОВ «ТЕТІС-2007» виготовляло ОСОБА_2 технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акта на право власності на землю за адресою: с. Нові Петрівці, масив «Лазарів сад», на території Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області, площею 0,15 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку кадастровим номером 3221886001:02:102:0107. В 2005 році технічні документації із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на землю разом 
з бланками державних актів на право власності на земельні ділянки передавалися на реєстрацію до управління Держкомзему у Вишгородському районі Київської області та до Товариства не поверталися (копія відповіді додана до матеріалів справи). Оскільки 
у складі документів із землеустрою щодо складання державних актів за вимогами законодавства обов`язково мала бути копія рішення сільради, видача ОСОБА_2 державного акта засвідчує відповідність вимогам закону тих документів, на підставі яких цей акт видавався. Видавши державний акт на спірну земельну ділянку громадянці ОСОБА_2 , держава прогарантувала, що було рішення ради, була виготовлена вся технічна документація і відсутній будь-який спір. Покупець не зобов`язаний і не має повноважень перевіряти рішення та документи, оскільки презюмується, що отримавши державний акт на земельну ділянку власник пройшов усі процедури, необхідні для його отримання.
Відповідно до статті 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 
(далі - Конвенція), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Позиція Європейського суду з прав людини полягає в тому, що особа, об`єкт приватного права, не може відповідати за помилки державних органів при складенні останніми відповідних договорів, а державні органи не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони при складанні цих договорів припустилися помилки.
Відповідно до пункту 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі від 20 жовтня 2011 року у заяві № 9979/04 «Рисовський проти України»  принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися 
в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь- якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип "належного урядування" може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, 
а й потребувати виплати відповідної компенсації- чи іншого виду належного відшкодування добросовісному власникові.
            Постановою Апеляційного суду Київської області від 17 серпня 2019 року апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задоволено частково.
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 квітня 2018 року змінено, виключено із мотивувальної частини посилання на те, що позовна давність за даним позовом розпочала свій перебіг 15 січня 2012 року і спливла 15 січня 2015 року.
В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Апеляційний суд виходив із того, що спірні земельні ділянки на час їх передачі 
у приватну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відносились до земель державної власності лісогосподарського призначення та використовувались для ведення лісового господарства в порядку, визначеному ЛК України. Разом із тим, суд апеляційної інстанції погодився із судом першої інстанції в тому, що право держави на судовий захист права власності на спірні земельні ділянки не підлягає захисту за спливом позовної давності. Суд апеляційної інстанції зазначив, що враховуючи наявність доступу позивачів до публічної кадастрової карти з 01 січня 2013 року, а також те, що інформація про зміни 
улісовому фонді вноситься власниками лісів і постійними лісокористувачами до матеріалів первинного обліку лісів станом на 01 січня поточного року, станом на 01 січня 2014 року держава в особі позивачів в цій справі визнала і погодила факт вилучення земельних ділянок із державної власності. Суд апеляційної інстанції встановив, що перебіг позовної давності розпочався 01 січня 2014 року та закінчився 01 січня 2017 року.
Постановою Верховного Суду від 27 травня 2020 року касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задоволено частково.
Постанову Апеляційного суду Київської області від 17 серпня 2018 рокускасовано. Справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
            Верховний Суд погодився з висновком судів попередніх інстанцій про те, що право державної власності на спірні земельні ділянки не могло припинитися внаслідок прийняття рішення органом місцевого самоврядування, який відповідно до своєї компетенції не був наділений повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками лісового фонду (лісами) або шляхом видачі державного акту приватній особі.
При цьому вказав, що висновок суду апеляційної інстанції про те, що прокурор пропустив трирічний строк на звернення до суду з дня, коли він або орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, дізнався або міг дізнатися про порушення права державної власності на спірну земельну ділянку є передчасним, оскільки суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки доводам прокурора про те, що лісовпорядні роботи з коригуванням меж кварталів 163, 164 Старопетрівського лісництва проводились з серпня по жовтень 2014 року, прокурор звернувся до суду з позовом у травні 2017 року, а повідомлення про початок виконання будівельних робіт на спірних земельних ділянках було подано ОСОБА_1 12 лютого 2018 року. 
Верховний Суд вказав, що суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив правильність висновків суду першої інстанції, не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги та формально погодився із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку із спливом позовної давності. 
            12 червня 2020 року матеріали справи надійшли до Київського апеляційного суду.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 
від 12 червня 2020 року матеріали справи передано судді-доповідачу.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 червня 2020 року справу призначено до розгляду з викликом учасників справи.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 грудня 2020 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Київської області на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 квітня 2018 року
у справі за позовом заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури 
в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, 
ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» до Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянок зупинено до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 488/2807/17.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 31 березня 2023 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Київської області на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 квітня 2018 року
у справі за позовом заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури 
в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, 
ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» до Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянок поновлено.
21 липня 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подала до Київського апеляційного суду відзив, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 квітня 2018 року - без змін.
02 листопада 2020 року ОСОБА_4 подав до Київського апеляційного суду відзив, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 квітня 2018 року - без змін, вказує, що він є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки.
15 травня 2023 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подала до Київського апеляційного суду відзив, у якому просить позовні имоги заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» залишити без розгляду, а вимоги в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України без задоволення.
В судовому засіданні прокурор  Холоденко А.С. підтримала доводи апеляційної скарги.
Представники ОСОБА_1 адвокати Боярова А.В., Боярова К.В. заперечували проти доводів апеляційної скарги. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзивах на апеляційну скаргу, врахувавши мотиви Верховного Суду, викладені у постанові від 27 травня 
2020 року, колегія суддів дійшла таких висновків.
Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише 
у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
            Встановлено, що  ОСОБА_2 отримала державний акт серії ЯБ № 226133 на право власності на земельну ділянку площею 0,15 га з кадастровим номером 3221886001:02:102:0107 для будівництва та обслуговування житлового будинку.
Вказаний державний акт був виданий на підставі рішення Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області від 23 березня 2004 року № 97.
На підставі листа архівного відділу Вишгородської районної державної адміністрації Київської області від 11 листопада 2016 року № 01-59/636 встановлено, що рішення сесії Новопетрівської сільської ради від 23 березня 2004 року № 97 в архіві відсутнє.
Згідно протоколів сесії Новопетрівської сільської ради від 23 березня 2004 року та від 17 травня 2004 року питання щодо затвердження проекту землеустрою та передання земельної ділянки у власність ОСОБА_2 не розглядалося.
ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 10 квітня 2010 року № 425 відчужила земельну ділянку з кадастровим номером 3221886001:02:102:0107 на користь ОСОБА_1 , про що на державному акті серії ЯБ № 226133 здійснено відмітку.
На підставі заяви ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером 3221886001:02:102:0107 було розділено на дві земельні ділянки з кадастровими номерами 3221886001:02:102:0152 та 3221886001:02:102:0153.
ОСОБА_1 12 жовтня 2010 року отримано державний акт серії 
ЯЛ № 329795 на право власності на земельну ділянку площею 0,1334 га з кадастровим номером 3221886001:02:102:0152 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та державний акт серії ЯЛ № 329796 на право власності на земельну ділянку площею 0,0166 га з кадастровим номером 3221886001:02:102:0153 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.
Рішенням Новопетрівської сільської ради від 30 березня 2012 року № 305/2 «Про передачу у власність земельних ділянок» передано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 0,09 га у масиві « ІНФОРМАЦІЯ_1 » села Нові Петрівці Вишгородського району Київської області для ведення особистого селянського господарства.
На підставі вказаного рішення ОСОБА_1 отримав державний акт серії 
ЯМ № 729151 від 08 травня 2012 року на право власності на земельну ділянку площею 0,09 га з кадастровим номером 3221886001:02:102:0159 для ведення особистого селянського господарства.
З інформації, наданої Українським державним проектним виробничим об`єднанням «Укрдержліспроект» від 22 квітня 2016 року № 299, та наданого ним фрагмента публічної кадастрової карти України межі земельних ділянок з кадастровим номером 3221886001:02:102:0107 і кадастровим номером 3221886001:02:102:0159 повністю накладаються на землі лісогосподарського призначення, які перебувають в постійному користуванні ДП «Київська лісова науково-дослідна станція», квартал 164 Старопетрівського лісництва ДП «Київська лісова науково-дослідна станція».
            У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним 
і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.
Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина друга статті 1 ЛК України (тут і далі -
у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Земельні відносини, що виникають при використанні, зокрема, лісів регулюються ЗК України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому кодексу (частина друга статті 3 ЗК України (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)).
За основним цільовим призначенням ЗК України передбачає виділення в окрему категорію земель лісогосподарського призначення (пункт «е» частини першої статті 19 ЗК України).
Ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів (стаття 63 ЛК України).
До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства (стаття 5 ЛК України).
Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет : складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України).
Оскільки земельна ділянка та права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин має визначатися згідно з нормами земельного законодавства та лісового законодавства - у частині використання й охорони лісового фонду (див. висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 21 січня 2015 року у справі 
№ 6-224цс14).
Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.
Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкування належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення. Відтак, вирішуючи питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства, необхідно враховувати пункт 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» 
ЛК України (див. висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-224цс14).
У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції встановив, що спірна земельна ділянка відноситься до земель державного лісового фонду та була передана 
у власність фізичній особі без її вилучення в належного користувача - ДП «Київська лісова науково-дослідна станція».
Щодо позовних вимог заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі ДП «Київська лісова науково-дослідна станція»
              Відповідно до пункту 2 статті 121 Конституції України у редакції, чинній на час звернення позивача до суду, на прокуратуру покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.
              Представництво інтересів громадянина або держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 № 1697-VII «Про прокуратуру». Частина перша цієї статті визначає, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
              Згідно з абзацом першим частини другої статті 23 зазначеного Закону прокурор здійснює представництво в суді інтересів громадянина (громадянина України, іноземця або особи без громадянства) у випадках, якщо така особа не спроможна самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження через недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність, а законні представники або органи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси такої особи, не здійснюють або неналежним чином здійснюють її захист.
              Згідно з абзацом першим частини третьої статті 23 зазначеного Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також 
у разі відсутності такого органу. 
              З наведених норм випливає, що прокурор наділений повноваженнями здійснювати представництво в суді лише двох суб`єктів права - громадянина (громадянина України, іноземця або особи без громадянства) та держави, і не наділений повноваженнями здійснювати представництво в суді інших суб`єктів права.
              За висновками Європейського суду з прав людини підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» 
(Menchinskaya v. Russia, заява № 42454/02, § 35)).
              Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні 
з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у тих відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 20 листопада 2018 року у справі 
№ 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18, пункти 6.21, 6.22), від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (провадження № 12-245гс18, пункти 4.19, 4.20), від 26 червня 
2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19, пункт 26), від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21, пункт 8.5) та інші).
              Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що і в судовому процесі (в тому числі у цивільному) держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Тобто, під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови від 27 лютого 2019 року 
у справі № 761/3884/18 (провадження № 14-36цс19, пункт 35), від 26 червня 2019 року 
у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс 19, пункт 27)). Тому, зокрема, наявність чи відсутність у органу, через який діє держава, статусу юридичної особи, значення не має (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 
06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21, пункти 8.10, 8.12). 
              При цьому міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та їх територіальні органи відповідно до статті 28 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» наділені повноваженням звернення до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень (пункт 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 червня 2021 року у справі № 925/929/19 (провадження № 12-11гс21)). Отже, незалежно від того, хто саме звернувся до суду - орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, чи прокурор, у судовому процесі (в тому числі у цивільному) держава бере участь у справі як позивач, а відповідний орган (незалежно від наявності в нього статусу юридичної особи) або прокурор здійснюють процесуальні дії на захист інтересів держави як суб`єкта процесуальних правовідносин. Таким чином, фактичним позивачем за позовом, поданим в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган (незалежно від наявності в нього статусу юридичної особи) або прокурор.
              На відміну від прокурора та органів, через які діє держава, юридичні особи, які не є такими органами, діють як самостійні суб`єкти права - учасники правовідносин. Конституцією України та законом не передбачена можливість прокурора здійснювати процесуальні та інші дії, спрямовані на захист інтересів юридичних осіб. Зокрема, до повноважень прокурора не належить здійснення представництва в суді державних підприємств. При цьому інтереси юридичної особи можуть не збігатися з інтересами її учасників (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року 
у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19, пункт 62)). Тому інтереси державного підприємства можуть не збігатися з інтересами держави, яка має статус засновника (вищого органу) такого підприємства (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 71)).
              Відповідно до статті 170 ЦК України держава у цивільних відносинах діє через органи державної влади, а не через державні підприємства.
У постанові від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження 
№ 12-20гс21) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» в подібних правовідносинах, викладеного в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 363/4656/16-ц, який зводиться до необхідності визначення організаційно-правової форми суб`єкта, в особі якого звертається прокурор, з метою підтвердження підстав для представництва інтересів держави в суді 
в особі державного підприємства. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі державного підприємства, оскільки воно не є органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень.
У зазначеній справі сформульовано висновок, відповідно до якого «Заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абзацом третім частини третьої статті 23 Закону України від 
14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», має застосовуватись з урахуванням положень абзацу першого частини третьої цієї статті, який передбачає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень, незалежно від наявності статусу юридичної особи.
У справі, що переглядається, заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури звернувшись до суду в інтересах держави в особі, зокрема, ДП «Київська лісова науково-дослідна станція», фактично здійснює представництво інтересів державного підприємства, а не інтересів держави, що суперечить положенням чинного законодавства.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 257 ЦПК України суд залишає позов без розгляду, якщо позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.
Ураховуючи наведене, рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 квітня 2018 року в частині вимог заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури звернувшись до суду в інтересах держави в особі ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» підлягає скасуванню, з ухваленням у справі в цій частині нового рішення про залишення позову в цій частині без розгляду на підставі пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України як такий, що поданий від імені заінтересованої особи, особою, яка не має повноважень на ведення справи.
Щодо позовних вимог заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України
Згідно з пунктом 1 Положення про Державне агентство лісових ресурсів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України  від 08 жовтня 2014 року № 521 Держлісагенство України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра захисту довкілля та природних ресурсів і який реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства.
Позов у цій справі поданий прокурором, зокрема в інтересах держави в особі Держлісагенства України у зв?язку з незаконним, на думку позивача, заволодінням ОСОБА_1 земельною ділянкою державної власності лісогосподарського призначення.
У державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону (частини перша, друга статті 84 ЗК України - тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
У статті 57 ЛК України визначено вимоги щодо порядку та умов зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних 
з веденням лісового господарства, відповідно до частини першої якої зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних 
з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок 
у власність або надання у постійне користування відповідно до ЗК України.
Аналогічне положення міститься у статті 20 ЗК України.
Порядок вилучення земельних ділянок визначено статтею 149 ЗК України, якою встановлено, що земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.
У частинах п`ятій статті 149 ЗК України встановлено, що районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності (крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті), які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної  громади  району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі, інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції тощо) з урахуванням вимог частини восьмої цієї статті. 
Відповідно до частини дев`ятої статті 149 ЗК України Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, зокрема ліси для нелісогосподарських потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.
Оскільки за обставин цієї справи спірну земельну ділянку передано у приватну власність ОСОБА_2 за рахунок земель, що перебувають в постійному користуванні ДП «Київська лісова науково-дослідна станція», без виключення її з Державного лісового фонду України, межі цієї земельної ділянки накладаються на землі лісового фонду, Київський апеляційний суд дійшов висновку про те, що Державне агентство лісових ресурсів України, в інтересах якого пред`явлений позов прокурором, є належним позивачем у справі, позов якого спрямований на захист земель державного лісового фонду. 
Оскільки земельна ділянка вибула з постійного користування ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» поза його волею, апеляційний суд вважає, що відсутні підстави для витребування спірної земельної на користь держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України та у постійне користування ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» з таких підстав.
Встановлено, що «Укрдержліспроект» Державного агентства лісових ресурсів України у листі від 22 квітня 2016 року № 299 повідомило, що відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2003 року земельні ділянки з кадастровими номерами 3221886000:02:102:0109, 3221886000:02:102:0125, 3221386000:02.102:0126. 3221886000:02:102:0157, 3221886000:02:102:0158, 3221886000:02.102:0107 (передана 
у приватну власність ОСОБА_2 ), 3221886000:02:102;0152, 221886000:02102:0030, 3221886000:02:102:0162, повністю, а земельні ділянки з кадастровими номерами 3221886000:02:102:0145 та 3221886000:02:102:0140 - частково накладаються на землі лісового фонду, які перебувають в користуванні ДП «Київська лісова науково-дослідна станція». Загальна площа накладки на землі лісового фонду становить 2,1 га.
21 грудня 2016 року Київське обласне та по м. Києву Управління лісового та мисливського господарства, розглянувши листа щодо накладення на землі лісогосподарського призначення за матеріалами лісовпорядкування 2003 року, повідомило, що Управління не надавало погодження про зміну цільового призначення на земельні лісові ділянки для їх використання в цілях, не пов`язаних із веденням лісового господарства, зокрема земельну ділянку з кадастровим номером 3221886000:02.102:0107, надану ОСОБА_2 .
Вирішуючи спір, Київський апеляційний суд враховує, що доказами у справі підтверджене повне накладення спірної земельної ділянки на землі лісового фонду, які передані в постійне користування ДП, накладення унеможливлює задоволення віндикаційного позову про витребування земельної ділянки на користь попереднього користувача.
Питання розмежування віндикаційного та негаторного позовів висвітлювалось, зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі 
№ 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), де зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність 
у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.
            Аналогічний висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20).
Зайняття земельних ділянок, зокрема шляхом накладення земельних ділянок, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цими ділянками. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном. При цьому негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.
Таким чином, належним та ефективним способом захисту прав власності на спірну земельну ділянку є негаторний позов про її повернення, який може бути пред`явленим упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки лісового фонду і на вказану вимогу не поширюється позовна давність.
Проте, у цій справі, позивачем заявлено вимогу про витребування земельної ділянки в порядку віндикації з посиланням як на правову підставу такої вимоги на статтю 388 ЦК України, тому у цій справі вимога про витребування земельної ділянки не підлягає задоволенню. 
Оскільки на негаторний позов, який спрямований на усунення перешкод 
у здійсненні права користування та розпорядження майном, не поширюється позовна давність, висновки суду першої інстанції щодо позовної давності, її перебігу, тощо не мають будь якого значення.
            Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 16 лютого 
2022 року у справі № 363/669/17 (провадження № 61-9067св21).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які 
ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу 
у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, 
а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, 
то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
За таких обставин у цій справі не підлягають до застосовуванняу спірних правовідносин приписи ЦК України про витребування майна з чужого незаконного володіння замість приписів статті 391 цього Кодексу та частини другої статті 152 ЗК України, а тому суд першої інстанції мав відмовити у задоволенні вимог, які не спрямовані на усунення перешкод у користуванні та розпорядженні спірною земельною ділянкою.
Згідно з пунктом 4 частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення 
у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частини четвертої статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 квітня 2018 року в частині позовних вимог заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України до Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянокзмінити, викласти його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Крім того, колегія суддів вважає, що рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 квітня 2018 року в частині вирішення позову заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури, пред`явленого в інтересах держави в особі ДП «Київська лісова науково-дослідна станція», підлягає скасуванню із залишенням позову без розгляду в цій частині.
Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, що не вплинуло на обсяг вирішених позовних вимог, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України Київським апеляційним судом не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд,
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської областізадовольнити частково.
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 квітня 2018 року в частині позовних вимог заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Державного підприємства «Київська лісова науково-дослідна станція» до Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянок скасувати, позов у цій частині залишити без розгляду.
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 квітня 2018 року в частині позовних вимог заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України до Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянок змінити, викласти його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
 
Суддя-доповідач:                                                                А.М. Стрижеус
                
Судді:                                                                                    Л.Д. Поливач
 
                                                                                               О.І. Шкоріна