П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

17 травня 2023 р.	м.Одеса	Справа № 420/17683/22	
Головуючий в 1 інстанції: Попов В.Ф.
ухвала суду першої інстанції прийнята 
у м. Одеса, 13 лютого 2023 року

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 

судді-доповідача:                                          Танасогло Т.М.,
суддів:                                                   Бітова А.І., Градовського Ю.М., 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В :

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ), в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України, яка полягає у неприйнятті рішення про нарахування та виплату ОСОБА_1 , у зв`язку із звільненням з військової служби, на день виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення, компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену п. 17 ч. 1 ст. 13 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” за 2020 рік терміном 14 днів;
- зобов`язати Регіональне управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану додаткову відпустку передбачену п. 17 ч. 1 ст. 13 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” за 2020 рік терміном 14 днів.
Ухвалою суду від 12.12.2022 року, Одеський окружний адміністративний суд відкрив спрощене провадження без повідомлення учасників справи.
Відкриваючи провадження у справі, суд першої інстанції зокрема вказав, що позовна заява відповідає вимогам, встановленим статтями 160, 161, 171 КАС України, та подана з дотриманням правил підсудності особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність. Підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, установлених Кодексом адміністративного судочинства України, немає.
28.12.2022р. від відповідача до суду першої інстанції надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач також зазначив про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду, у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2023р., позовну заяву ОСОБА_1 до Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії залишено без розгляду, на підставі ч.3 ст.123 КАС України.
Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що спірні правовідносини виникли до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" №2352-IX від 01.07.2022, перебіг строку позовної давності почався з дати набрання чинності цим законом, а саме з 19.07.2022 та закінчився 20.10.2022 року. Виходячи із того, що позовну заяву подано 25.11.2022 року, то тримісячний строк звернення до суду позивач пропустив, при цьому у поданій разом із позовом заяві про поновлення строку звернення до суду з цим позовом не навів поважних причин пропуску такого строку. 
Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, позивачем ОСОБА_1 на зазначену вище ухвалу подано апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, апелянт просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, дану справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
У своїх доводах апелянт зазначає, що застосовуючи ч.3 ст.123 КАС України, суд першої інстанції не залишив позовну заяву без руху із зазначенням недоліків, які необхідно усунути, чим не надав позивачеві можливості повідомити про інші причини поважності пропуску строку на звернення до суду, зокрема зазначити, що відповідно до п.1 Глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України, під час дії карантину, встановленого кабінетом міністрів України з метою запобігання коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжують на строк дії такого карантину, який діє станом на час подання апеляційної скарги відповідно до постанови КМ України від 09.12.2020р. №1236, що узгоджується з позицією Верховного суду, викладеною у постанові від 19.01.2023р. у справі №460/17052/21.
Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
На підставі приписів ст.ст. 311, 312 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження на підставі наявних матеріалів.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню з наступних підстав.
В силу вимог ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Право на судовий захист відображене і у частині першій статті 5 КАС України, відповідно до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з ч. 6 ст. 161 КАС України, у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду встановлені ст.123 КАС України.
Згідно ст. 123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Відповідно до частини 3 статті 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Відповідно до вимог ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Так, у справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Право на захист у суді своїх прав і свобод є конституційною гарантією, яка забезпечується реальною можливістю усякій заінтересованій особі звернутися до суду у встановленому законом порядку про захист прав, свобод та інтересів та можливістю обирати спосіб захисту, використовуючи при цьому всі дозволені законодавством інструменти та засоби.
Враховуючи встановлені обставини та положення вищенаведених норм процесуального законодавства, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для залишення позову ОСОБА_1 без розгляду на підставі ч.3 ст. 123 КАС України, оскільки в даному конкретному випадку, судом було проігноровано приписами вказаної норми ст.123 КАС України, що виразилось у невиконанні прямого обов`язку, регламентованого процесуальним законодавством, а саме не було залишено позовну заяву без руху, після того як суд прийшов висновку про неповажність причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом, наведених позивачем у заяві, поданій разом з позовом.
На думку апеляційного суду, залишення позову без розгляду без надання відповідного строку на усунення недоліків (подання заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду або зазначення інших підстав для поновлення строку) позбавляє позивача права на доступ до правосуддя, та не відповідає приписам чинного законодавства.
Що стосується висновку суду про можливість застосування до спірних правовідносин ст. 233 КЗпП України, колегія суддів погоджується з зауваженням суду першої інстанції про те, що положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців).
Такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 КЗпП України.
Згідно з ч.2 ст. 122 КАС України, в редакції чинній з 19 липня 2022 року, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Водночас, апеляційний суд також враховує, що згідно наданого у рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 (справа № 1-13/2013) офіційного тлумачення казаної вище норми в аспекті конституційного звернення, положення ч.2 ст.233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Відповідно до п.2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.
Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у ч. 2 ст. 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно з ч.1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ військовою службою є державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язана із захистом Вітчизни. У зв`язку з особливим характером військової служби військовослужбовцям надаються передбачені законом пільги, гарантії та компенсації.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Отож, до «усіх виплат», право на отримання яких має працівник відповідно до умов трудового договору та державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (посадовий оклад, оклад за військовим званням, компенсація за невикористані відпустки, інші виплати), також належить і виплата надбавки та премії, які, відповідно, є складовою заробітної плати.
Проте, як на момент звільнення позивача з військової служби, виключення його із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, частина друга статті 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком.
Втім, судом першої інстанції помилково застосовано редакцію частини другої статті 233 КЗпП України, чинну на момент постановлення оскаржуваного судового рішення.
Окрім того, судова колегія вважає також слушними у даному випадку й посилання скаржника на п.1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, яким визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2022 року № 1423   «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 р. № 338 і постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236» дію карантину через COVID-19 продовжено до 30 квітня 2023 року.
З урахуванням усього наведеного вище у сукупності, висновок суду першої інстанції про пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду є помилковими, оскільки його право на звернення до суду із цим позовом відповідно до положень частини другої статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній до 19 липня 2022 року) не обмежене будь-яким строком.
Правові висновки суду апеляційної інстанції відповідають позиції Верховного суду, викладеній у постанові від 19.01.2023 року справа № 460/17052/21.
Отже, судом першої інстанції не з`ясовано наведені обставини та залишаючи позов без розгляду, допущено порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення передчасної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Відтак, доводи скаржника колегія суддів вважає ґрунтовними та такими, що спростовують висновок суду першої інстанції про наявність передбачених ч.3 ст.123 КАС України підстав для залишення адміністративного позову без розгляду, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржувану ухвалу суду першої інстанції скасувати, а дану справу направити до Одеського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Підсумовуючи усе наведене вище у сукупності, колегія суддів вважає, що відповідно до вимог ст. 320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Керуючись ст.ст. 241-243, 250, 308, 311, 312, 320, 321, 322, 325, 328 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2023 року у справі №420/17683/22 - скасувати, а справу №420/17683/22 - направити до Одеського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя 	 	Танасогло Т.М.	
Судді	    	Градовський Ю.М.    Бітов А.І.