Номер провадження: 22-ц/813/395/23 
Справа № 522/18290/16-ц
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Князюк О. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.06.2023 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого Князюка О. В.,
суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А.П.,
за участю секретаря – Дерезюк В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Одеської міської ради на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2020 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1  до Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та прийняття спадщини, за зустрічним позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 про встановлення спадщини відумерлою та виселення,

ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

До Приморського районного суду м. Одеси 28 серпня 2016 року надійшов позов ОСОБА_1 , пред`явлений до Одеської міської ради, за яким просила:
- встановити факт спільного проживання однією сім`єю  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) у період із 01 березня 2009 року по 21 жовтня 2015 року (на час відкриття спадщини);
- встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) за ОСОБА_2 , що складається з квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову посилалась на те, що вона, ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , у квартирі своєї матері. Між тим. унаслідок суттєвого погіршення в 2009 році відносин між нею та її матір`ю, вона вимушена була шукати інше місце проживання. Приблизно 01 березня 2009 року вона познайомилась та почала проживати разом із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка вже на той час була в похилому віці та потребувала стороннього нагляду. Вказувала, що за час їх спільного проживання вони вели спільне господарство та вели спільний бюджет, мали взаємні права та обов`язки, тобто фактично проживали однією сім`єю. Вказувала, що, маючи спільний бюджет (позивачка займалась наданням косметичних послуг, ОСОБА_2 отримувала пенсію), разом сплачували по рахункам за комунальні послуги, купували продукти харчування, побутову техніку, одяг, ліки та робили поточний ремонт у квартирі. Посилалась на те, що вона здійснювала догляд за ОСОБА_2 та особисто у подальшому організувала її поховання.
ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 померла у зв`язку з тяжкою хворобою. На час відкриття спадщини, окрім неї, позивачки, ніхто з ОСОБА_2 не проживав, відповідного заповіту складено не було, отже вважає, що фактично прийняла спадщину та у подальшому фактично використовувала квартиру для свого проживання. Для оформлення спадкових прав, вона звернулась до приватного нотаріуса ОМНО Тиквенко М.О., який роз`яснив про необхідність надання відповідного рішення суду на підтвердження факту проживання спадкоємців однією сім`єю зі спадкодавцем. З цього приводу позивачка звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси та 12 вересня 2016 року судом було постановлено ухвалу, якою залишено без розгляду її заяву (справа №522/2588/16-ц) з тих підстав, що існує спір про право на спадщину. Вказувала, що під час судового розгляду її заяви в Малиновському районному суді м. Одеси представник Одеської міської ради висловив позицію, згідно якої квартиру за адресою АДРЕСА_3 , належну ОСОБА_2 , вважає відумерлою спадщиною. За викладених обставин посилалась на те, змушена звернутись до суду в позовному провадженні.
У порядку авторозподілу справа надійшла до провадження судді Приморського районного суду м. Одеси Шенцевої О.П. та ухвалою суду від 29.09.2016 року провадження у справі було відкрито.
Ухвалою суду від 01.02.2017 року було розглянуто та задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, а саме копії спадкової справи.
На виконання ухвали суду від 01.02.2017 року суду було надано матеріали спадкової справи (т.1, а.с.80-101).
Під час судового засідання представник Одеської міської ради заявив зустрічний позов (т.1, а.с.116-127) про визнання спадщини відумерлою та виселення ОСОБА_1 з квартири. Свої вимоги обґрунтував тим, що відсутні відомості про проживання ОСОБА_1 в квартирі, яка належала ОСОБА_2 . Окрім того, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , а тому не може вважатися особою, що проживала разом зі спадкодавцем. Враховуючи вказані обставини представник Одеської міської ради просив визнати спадщину відумерлою, в зв`язку з тим, що інших спадкоємців на спадкове майно немає, а ОСОБА_1 виселити як особу, що проживає без достатніх правових підстав.
Ухвалою суду від 15.06.2017 року зустрічний позов Одеської міської ради був прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 .
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені та встановлено факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у період з 01 березня 2009 року по 21 жовтня 2015 року; встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за ОСОБА_2 , що складається з квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Відмовлено в задоволенні зустрічного позову Одеської міської ради до ОСОБА_1 про встановлення спадщини відумерлою та виселення. (т.1, а.с.139-144).
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2017 року було частково задоволено апеляційну скаргу Одеської міської ради, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2017 року в частині задоволення позовних вимог про встановлення факту прийняття спадщини скасовано. Ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Одеської міської ради про встановлення факту прийняття спадщини. В іншій частині рішення залишено без змін (т.1, а.с.171-175).
Постановою Верховного суду від 07.11.2018 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2017 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2017 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до першої інстанції (т.1, а.с.220-223).
У порядку авторозподілу справу надійшла до провадження судді Домусчі Л.В. та ухвалою суду від 27.12.2018 року була прийнята та призначена до розгляду в підготовчому засіданні на 25.02.2019 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2020 року позов ОСОБА_1  до Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та прийняття спадщини – задоволено частково, постановлено:
встановити факт спільного проживання однією сім`єю  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) у період із 01 березня 2009 року по 21 жовтня 2015 року (на час відкриття спадщини).
В іншій частині позову ОСОБА_1 – відмовити.
Зустрічний позов Одеської міської ради до ОСОБА_1 про встановлення спадщини відумерлою та виселення – залишити без задоволення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду, представник Одеської міської ради, подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 - відмовити, а зустрічні позовні вимоги задовольнити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що судом першої інстанції було допущено наступні порушення:
- норми ч. 1 ст. 417 ЦПК України про обов`язковість вказівок, що містяться в постанові суду касаційної інстанції та спотворено обставини справи;
-недоведення позивачем факту її проживання однією сім`єю зі спадкодавцем не менш ніж як п`ять років до часу відкриття спадщини.
16 грудня 2021 року на адресу Одеського апеляційного суду від представника ОСОБА_1 - адвоката Рязанцевої О.О. надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
При цьому посилаючись на безпідставність та необґрунтованість апеляційної скарги.
27.10.2021 року на електронну адресу Одеського апеляційного суду від представника ОСОБА_1 – адвоката Рязанцевої О.О. надійшла промова у судових дебатах, відповідно до якої остання просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
19 березня 2020 року ухвалою Одеського апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою Одеської міської ради на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2020 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та прийняття спадщини, за зустрічним позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 про встановлення спадщини відумерлою та виселення було відкрито. 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19 березня 2020 року справу було призначено до розгляду.
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Представник Одеської міської ради апеляційну скаргу підтримала, просила суд її задовольнити. 

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , після смерті якої відкрилась спадщина за законом, яка складається з квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Після смерті ОСОБА_2 , ОСОБА_1 особисто організувала її поховання, що підтверджується свідоцтвом про поховання № НОМЕР_2 від 22.10.2015 року, договором-замовлення на організацію та проведення поховання, квитанцією про оплату послуг, пов`язаних із похованням ОСОБА_2 .
Як вбачається із матеріалів справи, спадкоємці за законом першої, другої та третьої черги у спадкодавця відсутні.
11 листопада 2015 року ОСОБА_1 було подано заяву про прийняття спадщини за законом, та 11 листопада 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тиквенко М.О. до спадкового реєстру внесені відомості про заведену спадкову справу №58193937 щодо спадкодавця ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Проте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тиквенко М.О. було відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з відсутністю рішення суду, яке набрало законної сили, про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем ОСОБА_2 протягом останніх п`яти років.
Згідно пояснень позивача, наданих у судових засіданнях та викладених у позові, встановлено, що з березня 2009 року, за порадою знайомих, ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ) познайомилась та почала проживати разом із ОСОБА_2 , що народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 , оскільки фактично припинила всі сімейні відносини зі своєю матір`ю. За час сумісного проживання ОСОБА_2 і ОСОБА_1 стали однією сім`єю. Їх відносини складалися з взаєморозуміння та підтримки, яка була необхідна кожній на той час. Вони відносились одна до одної як бабуся та онучка, їх поєднували відносини, які складалися з ведення спільного господарства, спільного бюджету, вони сплачували рахунки за комунальні послуги, купували продукти харчування, побутову техніку, одяг, ліки та робили поточний ремонт у квартирі за взаємною згодою. Приблизно в середині 2014 року ОСОБА_2 почала себе дуже погано почувати, у зв`язку з чим позивачка відвозила її на обстеження до лікарів, викликала лікарів на дом. Після звернення до лікарні стало відомо, що вона хворіє на рак сигмовидної кишки та потребує дорогого лікування. Позивачка за порадою лікарів, знайшовши кошти для подальшого лікування , готовила ОСОБА_3 до операції, вона перебувала у лікарні, проте на її прохання вона побажала побути вдома і позивачка її забрала додому, тобто в спірну квартиру.
Згідно пояснень свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , допитаних у судовому засіданні, ОСОБА_1 проживала спільно з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , з початку березня 2009 року до дня смерті ОСОБА_2 , та проживає за даною адресою до теперішнього часу. Мешкати в зазначеній квартирі ОСОБА_1 стала по запрошенню ОСОБА_2 , оскільки остання була самотньою та потребувала догляду, а ОСОБА_1 шукала місце проживання у зв`язку із погіршенням взаємовідносин із батьками. Взаємовідносини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 свідки охарактеризували як взаємовідносини бабусі з онучкою, оскільки вони були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, спільно несли побутові витрати та жили як одна сім`я. Також свідки підтвердили, що взаємовідносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з приводу проживання останньої у вищезазначеній квартирі не мали характеру цивільно-правового договору, предметом якого виступала оренда житла, ОСОБА_1 за проживання грошових коштів ОСОБА_2 не сплачувала.
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила, що проживає за адресою: АДРЕСА_5 , з 2011 року, з цього ж часу вона знає ОСОБА_1 , яка проживала спільно з ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_6 даного будинку. БорисоваК.І. та ОСОБА_2 як бабуся з онучкою, були однією сім`єю та вели спільне господарство, а саме спільно оплачували побутові послуги, спільно придбали побутову техніку, продукти харчування, ліки тощо. Після смерті ОСОБА_2 , ОСОБА_1 самостійно організувала її поховання та продовжила мешкати у квартирі ОСОБА_2 , де й проживає до теперішнього часу.
Також підтверджують факт постійного проживання ОСОБА_1 однією сім`єю можливо за допомогою письмових доказів, а саме:
- Свідоцтво про поховання ОСОБА_2 № НОМЕР_2 від 22.10.2015 року, видане ОСОБА_1 ;
- Договір замовлення на організацію та проведення поховання № 011863. від 22.10.2015 року, укладений між КП «Спеціалізоване підприємство комунально-побутового обслуговування» та ОСОБА_1 ;
- Квитанції про оплату за придбання побутової техніки, предметів вжитку лікарських засобів тощо;
- Квитанції про сплату комунальних платежів до смерті ОСОБА_2 ;
- Квитанції про сплату послуг за поховання ОСОБА_2 ;

Мотивувальна частина
застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
П. п. 3, 4 ч. 1ст. 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що факт постійного проживання ОСОБА_1 однією сім`єю можливо підтвердити за допомогою письмових доказів, а саме:
- Свідоцтво про поховання ОСОБА_2 № НОМЕР_2 від 22.10.2015 року, видане ОСОБА_1 ;
- Договір замовлення на організацію та проведення поховання № 011863. від 22.10.2015 року, укладений між КП «Спеціалізоване підприємство комунально-побутового обслуговування» та ОСОБА_1 ;
- Квитанції про оплату за придбання побутової техніки, предметів вжитку лікарських засобів тощо;
- Квитанції про сплату комунальних платежів до смерті ОСОБА_2 ;
- Квитанції про сплату послуг за поховання ОСОБА_2 ;
З огляду на викладене, суд першої інстанції прийняв до уваги докази які мають відношення для встановлення юридичного факту - проживання однією сім`єю, а не реєстрацію за одним місцем проживання.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову Одеської міської ради суд першої інстанції виходив з того, що  ОСОБА_1 проживала з ОСОБА_2 однією сім`єю з 2009р. на протязі не менш як п`ять років до її смерті, вони вели спільне господарство та були пов`язані власним побутом, позивачка народила там дитину, а після смерті ОСОБА_2 . ОСОБА_7 продовжила мешкати у квартирі, яка складає спадщину, фактично вступивши в управління нею, таким чином дана квартира не може бути визнана відумерлою спадщиною.
Посилання Одеської міської ради на те, що ОСОБА_2 отримувала соціальну допомогу і що це спростовує факт сумісного проживання з ОСОБА_1 , критично оцінюється судом, оскільки спростовується показаннями свідків, письмовими доказами, виходячи з того, що заява про отримання даної допомоги датується 09 вересня 2008 року, коли ОСОБА_1 ще не проживала разом з ОСОБА_2 .. Проживати разом однією сім`єю та вести спільне господарство, вони почали з березня 2009 року.
Колегія суддів не погоджується із вказаним висновком виходячи з наступного.
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).
Час відкриття спадщини визначається ч. 2 ст. 1220 ЦК України як день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово.
Водночас кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття (частина друга статті 1258 ЦК України).
Статтею 1264 ЦК України встановлено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.
Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Статтею 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
У пункті 6 рішення від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.
При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.
До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Необхідною умовою для встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем є доведеність факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як осіб, які складали сім`ю, що передбачає їх пов`язаність спільним побутом, веденням спільного господарства, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків у період, не менше ніж п`ять років до дня смерті спадкодавця ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ): 21.10.2010 - 21.10.2015 р.р.
На підтвердження обставин, що обґрунтовують вимоги позивача, останньою були надані суду першої інстанції:
- Свідоцтво про поховання ОСОБА_2 № НОМЕР_2 від 22.10.2015 року, видане ОСОБА_1 ;
- Договір замовлення на організацію та проведення поховання № 011863. від 22.10.2015 року, укладений між КП «Спеціалізоване підприємство комунально-побутового обслуговування» та ОСОБА_1 ;
- Квитанції про оплату за придбання предметів вжитку лікарських засобів тощо (незадовго до смерті ОСОБА_2 );
- Квитанції про сплату комунальних платежів за 2014-2016 роки, платник – ОСОБА_2 , загалом через касу банківської установи ;
- Квитанції про сплату послуг за поховання ОСОБА_2 ;
- покази свідків.
Колегія суддів не приймає доводи позивача, що наданими доказами та показами свідками підтверджується факт його проживання із спадкодавцем однією сім`єю, зважаючи на наступне.
Судом першої інстанції залишилось не з`ясованим, чи дотримано позивачем порядок вселення в квартиру спадкодавця, чи було це приміщення постійним місцем її проживання, чи зберігає позивач за собою право користування іншим жилим приміщеннями, ураховуючи той факт, що вона зареєстрована в квартирі АДРЕСА_7 , саме по собі понесення витрат на поховання не можуть бути підтвердженням факту спільного проживання.
Крім цього, стосовно реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою, відмінною від місця проживання, необхідно зазначати, що «реєстрацію місця проживання» слід відрізняти від «місця фактичного проживання».
Суд першої інстанції дійшов висновку, що даний факт носить лише адміністративний характер і ніяким чином не може спростовувати наявного факту проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Крім цього, у вищезазначений період ОСОБА_1 не тільки спільно проживали, а й були пов`язані спільним побутом, спільним веденням господарства, мали спільні витрати.
Разом з тим, на підтвердження фактичного місця проживання спадкодавця ні суду першої, ні апеляційної інстанції належних доказів надано не було (наприклад, відповідних актів складених та посвідчених компетентними органами).
Разом з тим, факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 протягом п`яти років документально не підтверджується та суд першої інстанції посилався загалом лише на покази свідків.
Доказів того, що проживати разом однією сім`єю та вести спільне господарство, вони почали з березня 2009 року матеріали справи не містять.
Стосовно наданих позивачем доказів про причину смерті та на підтвердження витрат позивача на поховання, то наявність вказаної довідки та доведення понесення вказаних витрат не відноситься до предмету доказування по даній справі.
Вказані витрати та довідка про причину смерті не ототожнюються із проживанням однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини в розумінні статті 77 ЦПК України не містять інформації щодо предмета доказування.
Судом на підставі квитанцій про сплату житлово - комунальних послуг судом не встановлено понесення певних витрат саме ОСОБА_1 , оскільки оплата вказаних квитанцій здійснювалась через касу банківської установи, платником зазначена ОСОБА_2 .
Крім цього, в матеріалах справи відсутні будь-які письмові докази щодо сумісного проживання з 2010 року по 2014 рік.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 7 ст. 81 ЦПК України).
Колегія суддів зазначає, що власне доброзичливе ставлення позивача до нині померлої ОСОБА_2 , не є підтвердженням факту спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю, їх пов`язаності спільним побутом та взаємними правами і обов`язками, що в розрізі зі статті 1264 ЦК України дає право на спадщину.
Щодо показань свідків, то жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 2 ст. 89 ЦПК України).
Доказування зазначених вище обставин не може ґрунтуватися виключно на показаннях свідків.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо критичної оцінки посилань Одеської міської ради на те, що ОСОБА_2 отримувала соціальну допомогу і що це спростовує факт сумісного проживання з ОСОБА_1 .
У постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року в справі № 686/15993/21 зазначено, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Таким чином, обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.
За правилами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Верховний Суд під час касаційного перегляду судових рішень неодноразово наголошував на необхідності застосування певних стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає відповідний розподіл та покладання тягаря доказування на сторони певним чином. Одночасно згаданий принцип не передбачає обов`язок суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 червня 2022 року у справі № 757/15585/20.
Такий підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, який у рішенні у справі «Дж. К.» та інші проти Швеції» зазначив, що у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку щодо недоведеності та необґрунтованості позовних вимог, оскільки позивач не довела факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як осіб, які складали сім`ю, що передбачає їх пов`язаність спільним побутом, веденням спільного господарства, наявністю між ними взаємних прав і обов язків.
Оскільки Одеська міська рада вважає квартиру за адресою: АДРЕСА_1 відумерлою спадщиною, необхідно зазначити наступне.
Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
За змістом статті 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.
Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.
Одеська міська рада є особою, інтерес якої полягає у реалізації правил статті 1277 ЦК України та переходу спірної квартири у власність територіальної громади.
Встановлено, що після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_7 відкрилася спадщина, що складається зі спірної квартири АДРЕСА_8 . Ні заповіти, ні спадкові договори спадкодавцем не складалися, спадкоємці відсутні.
Згідно ст. 338 ЦПК України суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону.
Рішення про визнання спадщини відумерлою можливе лише у разі безумовного встановлення таких фактів, що на спадкове майно, яке залишилося після смерті спадкодавця, ніхто зі спадкоємців в силу різних причин не претендує, або спадкоємці фактично чи юридично взагалі відсутні, внаслідок чого (неможливості спадкування) територіальна громада за місцем відкриття спадщини на підставі рішення суду стає законним правонаступником (не спадкоємцем) померлої особи в частині тих прав та обов`язків, які залишилися після її смерті.
Таким чином, враховуючи відсутність спадкоємців майна ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_7 , суд дійшов висновку про те, що територіальна громада міста Одеси є правонаступником відмерлого майна, яке на час відкриття спадщини знаходилось на території міста Одеси, при цьому на Одеську міську раду законодавством покладено обов`язок у судовому порядку визнання цієї спадщини відумерлою при наявності умов і підстав, зазначених у ст. 1277 Цивільного кодексу України.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №520/11547/15-ц (провадження №61-30827св18).
За положеннями частини першоїстатті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2020 року слід скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та прийняття спадщини, відмовити у повному обсязі.
Зустрічні позовні вимоги Одеської міської ради до ОСОБА_1 про визнання спадщини відумерлою та виселення, задовольнити.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Одеської міської ради - задовольнити.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2020 року - скасувати.
Прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та прийняття спадщини, відмовити у повному обсязі.
Зустрічні позовні вимоги Одеської міської ради до ОСОБА_1 про визнання спадщини відумерлою та виселення, задовольнити.
Визнати спадщину після смерті ОСОБА_2 , що складається з квартири АДРЕСА_8 , відумерлою.
Виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_8 .
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 29 червня 2023 року.

Головуючий:                                                         О. В. Князюк

Судді:                                                                         О. М. Таварткіладзе

                                                                                А. П. Заїкін