Постанова                                      
Іменем України                                 
 
24 травня 2023 року
м. Київ
 
справа № 759/17745/18
провадження № 61-13165св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,                Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,- ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 лютого 2022 року у складі судді П`ятничук І. В., постанову Київського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 01 грудня 2022 року у складі колегії суддів: Ратнікової В. М., Борисової О. В., Левенця Б. Б.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про стягнення боргу.
Позовна заява мотивована тим, що 19 жовтня 2016 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого він передав ОСОБА_2 у власність грошові кошти у розмірі 402 909,00 грн, грошовий еквівалент яких в іноземній валюті (доларах США) на день укладення договору складав 15 700,00 доларів США, а останній зобов`язався повернути позику до 19 жовтня 2018 року.
Згідно з умовою пункту 4 договору позики в разі девальвації протягом строку дії договору національної грошової одиниці України позичальник зобов`язався повернути суму грошей у гривнях, еквівалентну 15 700,00 доларів США за офіційним курсом Національного Банку України на день платежу.
Факт отримання позичальником грошових коштів у сумі 402 909,00 грн підтверджується пунктом 2 договору позики грошових коштів від 19 жовтня 2016 року.
На забезпечення виконання зобов`язань позичальника ОСОБА_2 за договором позики грошових коштів від 19 жовтня 2016 року іпотекодавцем ОСОБА_3 за договором іпотеки земельної ділянки від 19 жовтня         2016 року була передана позивачу в іпотеку земельна ділянка, розташована в с. Халча Кагарлицького району Київської області, площею 0,2346 га, кадастровий номер 3222288601:01:365:0006, оціночною вартістю станом на          07 жовтня 2016 року 258 754,00 грн.
Зазначав, що у порушення умов договору позики відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 29 червня                         2021 року утворилась заборгованість у розмірі 430 123,48 грн, що еквівалентно 15 700,00 доларів США за офіційним курсом НБУ на вказаний день.
З урахуванням наведеного та остаточно уточнених позовних вимог                                  від 29 червня 2021 року ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму боргу за договором позики грошових коштів                          від 19 жовтня 2016 року у розмірі 430 123,48 грн, що еквівалентно           15 700,00 доларів США за офіційним курсом НБУ, а також три проценти річних від простроченої суми за період з 20 жовтня 2018 року по 29 червня 2021 року, що складає 34 750,95 грн.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21 лютого 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду                                   від 10 листопада 2022 року, позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 19 жовтня 2016 року в розмірі 430 123,48 грн, 3 % річних в розмірі 34 750,95 грн та судовий збір в розмірі 4 416,86 грн, а всього стягнуто 469 291,29 грн.
 
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив із того, що у зв`язку із невиконанням позичальником умов договору позики наявні підстави для задоволення позовних вимог та стягнення грошових коштів.
 
Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 01 грудня                      2022 року заяву ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правову допомогу у розмірі 12 000,00 грн.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
У грудні 2022 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_2 .
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 22 березня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2023 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
 
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до місцевого суду.
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 21 травня 2020 року у справі № 756/11048/18, від 20 лютого 2019 року у справі                                  № 629/5364/13-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц, у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Крім того, як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на порушення норм процесуального права, оскільки суди не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи суди не врахували, що грошові кошти за договором позики не були йому передані, позивач не довів передачу коштів.
Крім того, висновком судового експерта встановлено, що позивач не передавав жодних будь-яких грошових коштів за договором позики, проте вказаний висновок було проігноровано судами.
Також посилається на результати судової психологічної експертизи із застосуванням спеціального технічного засобу - комп`ютерного поліграфа, проведеного судовим експертом Цивінською М. В., у яких вказано, що він не отримував від позивача будь-яких грошових коштів за договором позики               від 19 жовтня 2016 року; позивач нав`язав йому борг у розмірі 15 700 доларів США.
Суди неправомірно зазначили, що судова експертиза набуває доказової сили лише в рамках призначеної судової експертизи, що є порушенням статті 102 ЦПК України.
Заявник, посилаючись положення статті 228 ЦК України, зазначає, що договір позики від 16 жовтня 2016 року порушує його конституційні права приватної власності.
Вказує, що апеляційний суд протиправно не зупинив провадження у справі на час проведення кримінального розслідування та подальшого кримінального провадження щодо притягнення позивача до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого частиною другою статті 190 КК України.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У квітні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , у якому вказано, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків суді не спростовують.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Згідно з умовами письмового договору позики від 19 жовтня 2016 року, з однієї сторони ОСОБА_1 - позикодавець і з іншої сторони                  ОСОБА_2 - позичальник, діючи вільно, свідомо й добровільно, розумно та на власний розсуд, без будь-якого примусу, не порушуючи прав третіх осіб, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, не помиляючись щодо обставин, обумовлених договором, діючи без впливу обману, попередньо ознайомлені з текстом договору, уклали цей договір про таке: позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти у сумі 402 909 (чотириста дві тисячі дев`ятсот дев`ять) гривень, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у строк до 19 жовтня 2018 року - пункт 1, 3 умов договору.
 
В разі девальвації протягом строку дії цього договору національної грошової одиниці України позичальник зобов`язується повернути суму грошей у гривнях, еквівалентну 15 700,00 (п`ятнадцять тисяч сімсот) доларам США за офіційним курсом Національного банку України на день платежу, - пункт 4 умов договору.
 
Сторонами договору визначено, що грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору, про що свідчать підписи сторін на цьому договорі - пункт 2 договору.
 
Позика вважається повернутою в момент отримання грошової суми позикодавцем - пункт 6 умов договору.
 
Як передбачено пунктом 7 умов договору, якщо позичальник своєчасно не поверне позикодавцю суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України, тобто, несплачену у строк суму основного боргу та пеню за кожний прострочений день в розмірі 0,2% від простроченої суми.
 
Згідно з пунктом 11 договору сторони визначили, що позикодавець зобов`язується після повного виконання позичальником зобов`язання за цим договором передати свій примірник договору позичальнику з відміткою про одержання грошей, а у випадку неможливості повернення боргового документа - вказати про це у розписці, яку позикодавець зобов`язаний видати позичальнику відповідно до вимог статті 545 ЦК України.
 
З метою забезпечення виконання позичальником ОСОБА_2 зобов`язань за договором позики від 19 жовтня 2016 року між                        ОСОБА_3 як іпотекодавцем та ОСОБА_1 як іпотекодержателем 19 жовтня 2016 року було укладено іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_3 передала, а іпотекодержатель ОСОБА_1 прийняв в іпотеку нерухоме майно, що належить іпотекодавцю, а саме: земельну ділянку, розташовану в с. Халча Кагарлицького району Київської області, площею 0,2346 га, кадастровий номер 3222288601:01:365:0006, оціночною вартістю станом на 07 жовтня 2016 року 258 754,00 грн.
 
Договір іпотеки земельної ділянки посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою Н. М., зареєстрований в реєстрі за № 578.
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
 
Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
 
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
 
Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
 
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
 
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
 
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
 
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
 
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
 
Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України                від 13 грудня 2017 року № 6-996ц 17 та постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження                          № 14-712цс19), від 25 травня 2021 року у справі № 149/1499/18 (провадження № 14-48цс21).
 
Судами встановлено, що 19 жовтня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого позикодавець передав у власність позичальника 402 909 грн, які останній зобов`язаний повернути до 19 жовтня 2018 року.
 
Пунктом 2 вказаного договору сторони визначили, що грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору, про що свідчать підписи сторін на цьому договорі.
 
Якщо позичальник своєчасно не поверне позикодавцю суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України, тобто несплачену у строк суму основного боргу, та пеню за кожний прострочений день в розмірі 0,2 % від простроченої суми (пункт 7 договору).
 
Згідно з пунктом 11 договору позики грошових коштів позикодавець зобов`язується після повного виконання позичальником зобов`язання за цим договором передати свій примірник договору позичальнику з відміткою про одержання грошей, а у випадку неможливості повернення боргового документа - вказати про це у розписці, яку позикодавець зобов`язаний видати позичальнику відповідно до вимог статті 545 ЦК України.
 
Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
 
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
 
У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Ураховуючи викладене, суди, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, дійшли обґрунтованого висновку про те, що                  ОСОБА_2 , як позичальник, належним чином взяті на себе зобов`язання за договором позики, укладеним 19 жовтня 2016 року з ОСОБА_1 , не виконав, унаслідок чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача.
 
Доводи касаційної скарги про те, що під час розгляду справи суди не врахували, що грошові кошти за договором позики не були йому передані, позивач не довів передачу коштів, відхиляються колегією суддів, оскільки спростовуються умовами договору позики, який у судовому порядку недійсним не визнавався та підписано відповідачем.
 
Посилання заявника у касаційній скарзі на результати судової психологічної експертизи із застосуванням спеціального технічного засобу - комп`ютерного поліграфа, проведеного судовим експертом Цивінською М. В., у яких вказано, що він не отримував від позивача будь-яких грошових коштів за договором позики від 19 жовтня 2016 року, не можуть бути прийняті судом з огляду на таке.
Відповідно до статті 110 ЦПК Українивисновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили та оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивовано в судовому рішенні.
Частинами першою та другою статті 89 ЦПК Українивстановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Отже, з урахуванням наведених норм закону, вищевказані результати судової психологічної експертизи із застосуванням спеціального технічного засобу - комп`ютерного поліграфане спростовують як факт отримання позичальником коштів, так і наявності утвореної заборгованості, у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань за договором позики.
 
При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони правовідношення.
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження                              № 61-22315сво18) зазначив, що «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК            України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) базується ще на римській максимі - non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».
Виходячи з існування вольового критерію, у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що кожен учасник діє добросовісно, як добрий господар, який є виваженим, передбачливим і розсудливим під час прийняття юридично значимих рішень та обранні варіанта власної поведінки.
Судами попередніх інстанцій правомірно враховано, що відповідач до початку розгляду справи по суті, подаючи відзив на позовну заяву, визнавав укладення договору позики, наявність боргу та запропоновував проект мирової угоди для врегулювання спору, проте в подальшому ОСОБА_2 заперечував факт отримання грошових коштів за договором позики, вказував, що договір він підписав під психологічним тиском, що на думку колегії суддів свідчить про суперечливу поведінку відповідача у вказаній справі та недотримання мінімальних стандартів добросовісної поведінки сторони у судовому процесі, на які вправі розраховувати як суд, так і протилежна у спорі сторона.
 
При цьому під час розгляду справи в порушення частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України ОСОБА_2 не надав суду доказів вчинення відносно нього психологічного тиску зі сторони ОСОБА_1 .
 
Доводи касаційної скарги про те, що суд протиправно не зупинив провадження у справі на час проведення кримінального розслідування та подальшого кримінального провадження щодо притягнення позивача до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого частиною другою статті 190 КК України, відхиляються колегією суддів, оскільки лише звернення відповідача до правоохоронних органів відносно позивача не є підставою для зупинення провадження у справі. Доказів наявності вироку суду відносно позивача за звернення відповідача матеріали справи не містять.
 
Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що договір грошової позики            від 19 жовтня 2016 року відповідно до статті 228 ЦК України порушує публічний порядок, а отже є нікчемним, відхиляються колегією суддів, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами, а відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. 
 
Також відхиляються вимоги касаційної скарги щодо необхідності скасування заходів забезпечення позову у вказаній справі, оскільки заходи забезпечення позову застосовуються як гарантія задоволення позовних вимог позивача, натомість доказів виконання відповідачем рішення суду про стягнення заборгованості матеріали справи не містять.
Крім того, у зв`язку із відсутністю підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень, відсутні підстави для скасування додаткової постанови Київського апеляційного суду.
 
Таким чином, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів попередніх інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. 
 
Посилання заявника на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, які викладено у постановах від 21 травня 2020 року у справі № 756/11048/18, від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц,                              від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц, у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, відхиляються колегією суддів, оскільки судові рішення у справі, яка переглядається, не суперечать висновкам у вказаних постановах.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення          від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58). 
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 лютого 2022 року, постанову Київського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 01 грудня 2022 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                  Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. М. Осіян
 
                                                                                                        Н. Ю. Сакара
 
                                                                                                        С. Ф. Хопта
                                                                                                       
                                                                                                        В. В. Шипович