Номер провадження: 22-ц/813/2450/23 
Справа № 522/19956/18
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28.03.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів колегії: Громіка Р.Д., 
Дришлюка А.І.,
при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: представника Виконавчого комітету Одеської міської ради та Одеської міської ради – Соболь Я.О.,

переглянув у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Григор`єва Віктора Вікторовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Одеської міської ради, третя особа: Одеська міська рада, про визнання протиправним та скасування рішення, визнання свідоцтва недійсним, -

В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Виконавчого комітету Одеської міської ради за участю третьої особи: Одеської міської ради, по якому просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 18 вересня 2006 року №453 «Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м. Одеси», в частині окремого об`єкту нежитлового фонду - підвального приміщення №601 площею 45,1 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визнати недійсним Свідоцтво про право власності /САС №635252/ від 15 січня 2009 року на нежитлові приміщення підвалу №601, видане на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 18 вересня 2006 року №453.
Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що позивач є власником нежитлового приміщення - підвального приміщення загальною площею 50,0 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11 червня 2010 року №26381420, виданий Комунальним підприємством Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості на підставі договору купівлі-продажу продажу від 14.05.2010, укладеного із ОСОБА_2 , посвідченого Алексєєвою О.В.» приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі 14.05.2010 за №853. 
Виконавчий комітет Одеської міської ради рішенням від 18 вересня 2006 року №453 «Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м. Одеси» на підставі рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25 листопада 1991 року №266-1 «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області» та розпорядження міського голови від 20 січня 2003 року №59-01р «Про оформлення свідоцтв про право власності на об`єкти нерухомого майна» доручив Комунальному підприємству «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» провести технічну інвентаризацію об`єктів нежитлового фонду комунальної власності, зокрема, підвального приміщення №601, площею 45,1 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
На підставі вказаного рішення від 18 вересня 2006 року №453 на спірний об`єкт нерухомого майна видано свідоцтво про право власності від 15 січня 2009 року. Вважає, що вказане рішення органу місцевого самоврядування порушує її право як власниці спірного нерухомого майна, а тому вона звернулась до суду із вказаним позовом та просила суд задовольнити її вимоги у повному обсязі.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 січня 2019 року у задоволенні позову було відмовлено (а.с. 111-115, т. 1).
Постановою Одеського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с. 162-168, т. 1).
Постановою Верховного суду від 23 вересня 2020 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 січня 2019 року, постанову Одеського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року скасовано та справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 43-47, т. 2).
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Посилався на те, що позивач ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 14.05.2010 є власником нежитлового підвального приміщення заг. пл. 50 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Проте в 2017 році вона дізналась, що існує ще одна реєстрація права власності на це приміщення. Рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 №266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області» весь житловий і нежитловий фонд перейшов до комунальної власності, проте спірне приміщення не було передано до власності територіальної громади. Окрім того, спірне приміщення знаходиться в багатоповерховому будинку, а отже на думку позивача належить власникам будинку, а Одеська міська рада не є співвласником цього будинку, а отже не може бути співвласником майна. Спірне нежитлове приміщення і є підвальним приміщенням, вказаним у свідоцтві, що оскаржується. За викладеного просив задовольнити їх позов.
Представник виконавчого комітету Одеської міської ради заперечувала проти позову та просила у його задоволенні відмовити. Посилалась на те, що пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 №311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю» затверджено перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності). У додатку до вказаної постанови в розділі «Житлово-комунальне господарство» визначено, що до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності) передається житловий та нежитловий фонд Рад народних депутатів. Не підлягає сумніву, що спірне нежитлове приміщення відноситься саме до нежитлового фонду. На підставі та на виконання зазначеної постанови Одеською обласною радою народних депутатів прийнято рішення від 25.11.1991 №266-XXI «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування і районів області». Пунктом 1 вказаного рішення затверджено переліки державного майна, яке передається у власність обласної Ради народних депутатів, міст обласного підпорядкування та районів області згідно з додатками №№1-3. При цьому у рішенні Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 також немає жодних застережень, обмежень чи виключень щодо не включення до комунальної власності тих чи інших об`єктів.
Представник відповідача наполягала на тому, що постанова Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 №311 визнається як підстава набуття права комунальної власності на об`єкти нерухомого майна житлового та нежитлового призначення, а отже і на спірне приміщення підвалу. Право власності на спірне приміщення було зареєстровано за виконкомом 15.01.2009.
Звернула увагу на те, що на дату укладення договору купівлі-продажу між ОСОБА_1 (покупцем) та ОСОБА_2 (продавцем) – 14.05.2010 та подальшої державної реєстрації її права власності на спірне нерухоме майно – 11.06.2010 вже більше року було чинним свідоцтво про право власності на спірне приміщення (видане 15.01.2009) та реєстрація права комунальної власності на це приміщення (дата державної реєстрації права комунальної власності – 05.02.2009).
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі адвокат Григор`єв В.В. в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. 
Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Сторони про розгляд справи сповіщались належним чином та завчасно. 
Так, апелянту ОСОБА_1 та її адвокату Григор`єву В.В. було направлено судову повістку на їх електронні пошти, які були зазначені ними у апеляційній скарзі.
Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справуу даному судовому засіданні за відсутності позивача ОСОБА_1 та її адвоката.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, та заперечення на апеляцію представника Виконавчого комітету Одеської міської ради та Одеської міської ради, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення за  таких  підстав.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
Статтями  316, 317, 319, 321 ЦК України визначено, що право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власність зобов`язує, держава не втручається в здійснення власником права власності.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України (стаття 19 Конституції України).
З матеріалів справи вбачається, що право комунальної власності на весь житловий та нежитловий фонд після проголошення незалежності України було закріплено та відображено у постанові КМУ від 05 листопада 1991 року «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю», та у рішенні Одеської обласної ради народних депутатів «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області» від 25 листопада 1991 року №266-ХХІ.
На виконання зазначеної постанови Кабінету Міністрів України та вказаного рішення Одеської обласної ради виконавчим комітетом Одеської міської ради прийнято рішення від 18 вересня 2006 року №453 «Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м. Одеси», яким доручено КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості провести технічну інвентаризацію об`єктів нежитлового фонду (пункт 1.1 рішення), виготовити технічні паспорти, свідоцтва про право власності та провести державну реєстрацію права комунальної власності на них (пункти 1.2., 1.3. рішення) (а.с. 39-43, т. 1). Зокрема, на підвальне приміщення №601, пл. 45,1 кв.м, розташоване за адресою АДРЕСА_1 .
Згідно із витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно нежитлові приміщення підвалу № 601, заг. пл. 45,1 кв.м, в будинку АДРЕСА_1  з 05 лютого 2009 року зареєстровані за Одеською міською радою.
Нежитлове підвальне приміщення №601, площею 45,1 кв.м, належить територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради на підставі свідоцтва про право власності від 15 січня 2009 року (серії НОМЕР_1 ), останнє видане на підставі рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 18 вересня 2006 року №453.
Технічна характеристика даного приміщення була відображена в технічному паспорті, який виготовлено 17.12.2008 (а.с. 99-104).
Отже, територіальна громада м. Одеси набула право власності на вказаний об`єкт нерухомості на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 1991 року №311 та прийнятим на її виконання рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 25 листопада 1991 року №266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області».
В свою чергу, позивач ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 14 травня 2010 року, укладеного із ОСОБА_2 , набула у власність нежитлове підвальне приміщення, заг. пл. 50 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14-19, т. 1).
Право власності за позивачем було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 11 червня 2010 року.
Згідно технічного паспорту зазначеного приміщення, виготовленого 08.05.2013 на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 20-22, т. 1), загальна площа приміщення становить – 46,1 кв.м.
ОСОБА_2 придбав спірне нежитлове приміщення на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_3 22 січня 2009 року. Технічна характеристика приміщення була відображена у паспорті, виготовленому 28.04.2010 на ім`я ОСОБА_2 (а.с. 105-106, т. 2).
ОСОБА_3 набув право власності на спірне приміщення на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2006 року у справі №2-9825/06.
Між тим, встановлено, що дане рішення Приморського районного суду м. Одеси було скасовано рішенням апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2016 року за апеляційною скаргою Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.
Постановою Верховного суду від 05 грудня 2018 року рішення апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2016 року було залишено без змін.
Таким чином на момент вирішення Приморським районним судом м. Одеси справи №2-9825/06 та прийняття рішення від 01 грудня 2006 року про задоволення позову ОСОБА_3 , власником спірного нежитлового приміщення була територіальна громада міста Одеси в особі Одеської міської ради на підставі вказаного рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 18.09.2006 №453.
За розглядом справи №2-9825/06 судами було досліджено акт обстеження від 08 лютого 2016 року, складений представниками Комунального підприємства «Житлово-комунальна служба «Порто-франківський» (далі - КП «ЖКС «Порто-франківський»), Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради» (далі - БТІ Одеської міської ради) та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, згідно якого встановлено, що спірне нежитлове підвальне приміщення №601 площею 45,1 кв.м і нежитлове підвальне приміщення площею 50 кв.м (на яке суд 01.12.2006 року визнав право власності) на АДРЕСА_1  є одним і тим же приміщенням та за статусом є нежитловим.
У відповідності до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, станом на сьогоднішній день існує дві реєстрації права власності на одне і те ж саме приміщення: за територіальною громадою в особі Одеської міської ради згідно свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 15.01.2009 та за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу р. №859 від 14.05.2010.
Предметом позову у цій справі є вимога про визнання недійсним та скасування рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 18 вересня 2006 року №453 та визнання недійсним свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 15 січня 2009 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 18 вересня 2006 року №453.
Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або Законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина десята статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується (частина перша статті 393 ЦК України).
Відповідно до частини четвертої статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.
Згідно із частиною першою статті 21 ЦК України, суд визнає, зокрема, незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Отже, недійсним у судовому порядку може бути визнано акт (рішення) органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових осіб, якщо він не відповідає вимогам законодавства та (або) визначеній законом компетенції органу, який видав акт (рішення), але при цьому обов`язковою умовою для визнання акту недійсним є порушення в зв`язку з його прийняттям прав та охоронюваних законом інтересів позивача.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що у разі звернення з вимогами про визнання незаконним та скасування, зокрема, правового акта індивідуальної дії, виданого органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, встановленню та доведенню підлягають як обставини, що оскаржуваний акт суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає законові), так і обставини, що цей акт порушує цивільні права або інтереси особи, яка звернулась із відповідними позовними вимогами, а метою захисту порушеного або оспорюваного права є відповідні наслідки у вигляді відновлення порушеного права або охоронюваного інтересу саме особи, що звернулась за їх захистом.
Судом першої інстанції, було встановлено, що на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 за №311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 за №266-ХХІ затверджені Перелік державного майна, що передано у власність Одеської обласної ради (додаток 1) та Перелік державного майна, що передається у власність міст обласного підпорядкування (додаток 2).
Згідно із п. 1 розділу «Житлово-комунальне господарство» додатку 2 до вказаного рішення у комунальну власність адміністративно-територіальної одиниці м. Одеси передано весь житловий та нежитловий фонд місцевих Рад народних депутатів, до категорії якого, віднесено, зокрема, й спірне майно.
Відповідно до акту приймання-передачі державного майна в комунальну власність міста Одеси по галузі житлово-комунальне господарство від 18.02.1992, складеного на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 за №311 та рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 за №266-ХХІ, обласне управління житлово-комунального господарства передало, а управління житлово- комунального господарства м. Одеси прийняло державне майно. Відповідно до зведеної відомості житлового та нежитлового фонду місцевих рад було передано 15,5 тис, житлових будівель.
Таким чином, власником спірної приміщення до моменту його незаконного реєстрації права власності за ОСОБА_3 (згідно рішення суду від 01.12.2006) була Одеська міська рада як орган, що уповноважений по закону розпоряджатися об`єктами комунальної власності, чиї інтереси в даному випадку порушені.
При цьому, ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції позивачем не було надано доказів того, що оскаржуване рішення від 18 вересня 2006 року №453 було прийнято виконкомом Одеської міської ради із перевищенням повноважень.
Рішення виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів від 18 вересня 2006 року №453 спрямовано на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 та рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 №266-ХХІ, на реалізацію приписів цих актів.
Оскаржуване позивачем рішення виконавчого комітету Одеської міської ради приймалося на виконання та з метою реалізації актів Кабінету Міністрів України та Одеської обласної ради народних депутатів, які, в силу наведених вище норм Конституції та законів України є обов`язковими до виконання. Крім того, вказані акти до даного часу не були скасовані, їх дію не припинено, вони залишаються чинними та обов`язковими до виконання.
Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції відповідно до ст. ст. 89, 263 ЦПК України ухвалив рішення на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Правильно встановив правовідносини, які виникли між сторонами та випливають із встановлених обставин, та визначив правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, внаслідок чого дійшов законного і обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. 
Доводи апеляційної скарги адвоката Григор`єва В.В. в інтересах ОСОБА_1 є ідентичними доводам позивача у суді першої інстанції, яким місцевий суд надав належну оцінку. Висновки суду є достатньо аргументованими, а тому апеляційний суд вважає, що повторно відповідати на ті самі аргументи заявника необхідності немає.
Таким чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Враховуючи, що вимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають судові витрати, у відповідності до вимог ст. ст. 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» між сторонами не розподіляються.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

П О С Т А Н О В И В: 

Апеляційну скаргу адвоката Григор`єва Віктора Вікторовича в інтересах  ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 06 квітня 2023 року

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький 

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік