КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

 

Єдиний унікальний номер справи № 372/6055/14                                         Головуючий у суді першої інстанції - Кравченко М.В.
Номер провадження № 22-ц/824/2038/2023                                            Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 травня  2023 року                                                                                         м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді:         Яворського М.А.,
суддів:                             Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,
за участю секретаря  - Владімірової О.К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратури Грабця Ігоря Несторовича  та за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником Позняком Олександром Миколайовичем , на рішення Обухівського районного суду Київської області від 01 серпня 2022 року у справі за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Української міської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_1 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , треті особи - ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , про визнання недійсним рішень, державних актів та витребування земель,-
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2014 року Перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся до суду із позовом про визнання рішення міської ради недійсним, визнання державних актів на право власності на земельні ділянки недійсними та скасування їх державної реєстрації, витребування земельних ділянок, визнання права власності на земельні ділянки.
Позовна заява мотивована тим, що в ході перевірки дотримання вимог земельного законодавства прокуратурою Київської області виявлено факт порушення Українською міською радою Обухівського району Київської області вимог земельного законодавства при виділенні громадянам земельних ділянок.
Рішенням Української міської ради Обухівського району Київської області 13 сесії 5 скликання від 29 травня 2007 року «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам (відповідачам) для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд у АДРЕСА_1 на території Української міської ради Обухівського району Київської області та передачу земельних ділянок громадянам в приватну власність», було затверджено проєкти землеустрою та передано у власність 19-ти громадянам, відповідачам у справі, земельні ділянки загальною площею 2,6999 га для будівництва і обслуговування будинків на території с. Плюти в межах Української міської ради Обухівського району Київської області. На підставі цього рішення міської ради видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку кожному з відповідачів.
У подальшому частина виділених земельних ділянок була відчужена відповідачами на користь інших осіб.
Прокурор посилався на те, що передача у власність відповідачам земельних ділянок відбулася з порушенням пункту 12 розділу Х Перехідних положень ЗК України 2001 року, оскільки надані відповідачам земельні ділянки знаходяться за межами населених пунктів (с. Плюти та м. Українки Обухівського району Київської області) Отже, міська рада не мала права ними розпоряджатися, це відноситься до повноважень Київської обласної державної адміністрації.
Окрім того, землі, надані за рішенням Української міської ради Обухівського району Київської області, розташовані на території острову, відповідно є землями водного фонду, їх цільове призначення у встановленому законом порядку не змінювалося, а тому вони не могли передаватись громадянам у приватну власність.
Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 04 листопада 2015 року прийнято заяви прокурора про зміну предмета позову, залучено до участі у справі в якості співвідповідачів: ОСОБА_13 , ОСОБА_1 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , а також залучено до участі у справі в якості третіх осіб: ОСОБА_27 та ОСОБА_28 .
У зв`язку з наведеним, змінивши позовні вимоги, прокурор просив суд: визнати недійсним рішення Української міської ради Обухівського району Київської області 13 сесії 5 скликання від 29 травня 2007 року «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам (відповідачам) для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд у АДРЕСА_1 на території Української міської ради Обухівського району Київської області та передачу земельних ділянок громадянам в приватну власність», визнати видані відповідачам державні акти на право приватної власності на земельні ділянки недійсними та скасувати їх державну реєстрацію, витребувати земельні ділянки із незаконного володіння, визнати за державою право власності на спірні земельні ділянки.
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 05 лютого 2016 року у задоволенні позову Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації залишено без задоволення, рішення  Обухівського районного суду Київської області від 05 лютого 2016 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 01 квітня 2020 року касаційну скаргу прокурора Київської області задоволено частково, рішення Обухівського районного суду Київської області від 05 лютого 2016 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 01 серпня 2022 року у задоволенні позовних вимог першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації відмовлено повністю.
Не погоджуючись із рішенням районного суду, представник ОСОБА_1 - Позняк О.М. подав апеляційну скаргу, у якій вказує, що незважаючи на відмову у позові, рішення підлягає скасуванню як таке, що ухвалено з порушенням норм матеріального права та процесуального законодавства. 
Так, Позняк О.М. вказує, що оскаржуване рішення прийнято суддею, якому заявлено обґрунтований відвід, тому до апеляційної скарги також додає заперечення на ухвалу від 28 червня 2022 року, якою відмовлено у задоволенні заяви про відвід судді.
Заяву про відвід було обґрунтовано тим, що правовідносини щодо прийняття спірного рішення Української міської ради від 29 травня 2007 року щодо виникнення права власності на спірні земельні ділянки та щодо видачі державних актів є предметом дослідження в даній справі, однак цим же суддею вже було досліджено та надано оцінку в нарадчій кімнаті цим же правовідносинам під час ухвалення рішення від 16 лютого 2022 року у справі №372/2692/20, яка виділена з даної справи, скопійована з даної справи та містить такі ж самі докази.
Відтак, апелянт вважає, що суддя фактично мав би повторно зробити оцінку тих же самих правовідносин і доказів за участю тих же учасників справи, отже суддя є об`єктивно та суб`єктивно зацікавленим, а судовий процес в даній справі набув формального характеру.
Разом з тим, вважає, що ухвала про відмову  у задоволенні заяви про відвід судді є необґрунтованою, у ній викладено помилкове твердження про незгоду сторони із судовим рішенням та оцінкою доказів, проте не оцінено аргументів, що стали підставою для відводу.
Представник ОСОБА_1 - Позняк О.М. зазначає, що у разі відхилення апеляційним судом його доводів щодо необхідності відводу судді першої інстанції, судове рішення підлягає зміні в мотивувальній частині відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України щодо підстав відмови в позові до фізичних осіб, а в частині позовних вимог до юридичної особи - Української міської ради - рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження в цій частині відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 374 ЦПК України. Обґрунтовуючи зазначені доводи апелянт посилається й на те, що фактично наявний спір про право власності між Державою та територіальною громадою, який мав би розглядатись в господарському процесі, а фізичні особи могли бути залучені в якості третіх осіб. Вказане твердження підтверджується висновком, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц у тотожній справі. Проте при винесенні оскаржуваного рішення судом проігноровано такі висновки.
Крім того, апелянт стверджує, що суд не надав належної оцінки повторному зверненню прокурора із вимогою про визнання недійсним рішення Української міської ради 13 сесії 5-го скликання від 29 травня 2007 року, навіть попри наявність рішення Апеляційного суду Київської області від 10 лютого 2015 року у справі №372/3383/14, яким відмовлено у задоволенні вимог прокурора про визнання незаконним та скасування вищевказаного рішення міської ради. Зазначене рішення набуло законної сили 10 лютого 2015 року. Тому вважає, що суд взагалі не мав розглядати спір в частині позовних вимог до юридичної особи - Української міської ради, оскільки наявні підстави для закриття провадження в цій частині.
В апеляційній скарзі звертає увагу, що предметом даного позову є відновлення права державної власності на землі, що входять в єдиний масив, визначений проєктом землеустрою, затверджений спірним рішенням міської ради. Прокурором не було доведено, що землі відносяться до водного фонду та що такі землі перебували в державній, а не комунальній власності станом на 29 травня 2007 року. 
Саме такий аргумент, на думку апелянта, має бути головною підставою для відмови у позовних вимогах прокурора.
При цьому судом помилково встановлено, що прибережна захисна смуга не була встановлена, а тому враховував загальні нормативні положення про 25 м ширини такої смуги, однак прибережна захисна смуга була встановлена шириною 10 м, не накладається на ділянки в натурі та відображена в проєкті землеустрою. Крім того, обставини щодо захисної смуги не мали значення для справи, оскільки прокурор не обґрунтовував позов такими обставинами, не заявляв про них та не надавав доказів накладання земельних ділянок на прибережну захисну смугу.
А отже, і висновок суду про належність спірних земельних ділянок до земель водного фонду, оскільки по ним нібито проходять прибережна захисна смуга, не відповідає обставинам справи та положенням закону.
Наголошуючи, що в даному випадку відмова у задоволенні позовних вимог має відбутись не через добросовісність дій відповідачів, а по суті предмету та первісних підстав спору - предмет спору є землями комунальної власності громадської забудови, переданими у приватну власність, і не був державною власністю. Просить апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні його вимог до відповідачів - фізичних осіб, а провадження в частині вимог до юридичної особи - Української міської ради - закрити.
Також не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, заступник керівника Київської обласної прокуратури Грабець І.Н. подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати його та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, судові витрати стягнути з відповідачів на рахунок Київської обласної прокуратури, посилаючись на наступне.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що суд першої інстанції в обґрунтування оскаржуваного рішення дійшов невірних висновків, що прокурором не надано належних і допустимих доказів на підтвердження обставин щодо розташування спірних земельних ділянок за межами с. Плюти, яке перебуває у віданні Української міської ради. 
Прокурор вказує, що на графічному матеріалі «План існуючого використання території» на офіційному веб-сайті Української міської ради в розділі «Затверджена містобудівна документація», позначено дійсні межі с. Плюти та зображено, що територія острову, де розташовані спірні земельні ділянки, не входить до існуючих та встановлених меж цього населеного пункту, а отже, Українська міська рада прав на розпорядження спірними земельними ділянками не мала як у 2007 році на момент виникнення спірних правовідносин, так і на даний час.
Разом із вказаним, прокурор наголошує, що безпідставними є доводи суду першої інстанції про те, ще неможливим є задоволення позовних вимог у зв`язку із тим, що первинні земельні ділянки неодноразово відчужувались та після їх поділу і об`єднання мають інші кадастрові номери, площі. Судом проігноровано доводи позивача, що до прийняття оскаржуваного рішення міської ради, спірні земельні ділянки взагалі не були сформовані та перебували у державній власності як єдиний масив земель водного фонду в силу положень ст. 58, 84 Земельного кодексу України. Вибуття майна, його подальший поділ на земельні ділянки, присвоєння їм кадастрових номерів відбулись без згоди та відома власника, у незаконний спосіб, а тому не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб.
В апеляційній скарзі прокурор зазначає й про те, що твердження суду про неможливість витребування спірних земельних ділянок з огляду на розташування на них об`єктів нерухомого майна є нормативно необґрунтованим та не відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду у п.п. - 125.8-128 постанови від 16 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц.
Посилаючись на практику ЄСПЛ та стверджуючи, що задоволення позовних вимог не суперечитиме загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, прокурор просить задовольнити його апеляційну скаргу. 
22 листопада 2022 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_16 - Гамрецького Є.О. , у якому останній не погоджується із доводами апеляційної скарги прокурора та вказує, що відповідач ОСОБА_16 є належним власником та добросовісним набувачем, а спірна земельна ділянка вибула із володіння Української міської ради за волею органу місцевого самоврядування, який мав відповідні повноваження на розпорядження земельними ділянками. Вказує, що позбавлення його права власності буде суперечити положенням Загальної декларації прав людини та Європейській конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і заподіє йому значної матеріальної шкоди.
 У відзиві звертає увагу, що будь-яких доказів про належність земельних ділянок на праві державної власності Київській обласній державній адміністрації позивачем надано не було.
Вважає не підтвердженими належними доказами й твердження позивача, що спірні земельні ділянки розміщені на острові, оскільки прокурор посилається на лист Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика», в якому зазначено, що станом на 2014 рік зазначені землі є островом, оскільки омиваються річкою Козинка та каналом, що з`єднується річкою. Однак, острів має бути оточеним водою з усіх боків, а не частково, як в даному випадку. 
Крім того вказаний канал є гідротехнічною спорудою - дренажним каналом комплексу споруд захисного масиву Конча-Заспа-Плюти та використовується для перехоплення фільтраційного потоку з боку водосховища, а також для підводу поверхневих і фільтраційних вод до насосної станції. 
Вказує, що прибережна захисна смуга законодавством встановлена для річок та водойм, а не для гідротехнічних споруд. А за пів року до прийняття спірного рішення Української міської ради, Дніпровське басейнове управління водних ресурсів листом №АД/8-1536 від 19 грудня 2006 року погодило розроблення проєкту берегоукріплення по АДРЕСА_1 та визначило смугу відведення 10 м гідротехнічної споруди. Фактично від земельної ділянки, що належить ОСОБА_16 до каналу відстань становить 15 м.
Представник ОСОБА_16 посилається й на те, що висновком Обухівського міжрайонного управління водного господарства Київської області від 24 травня 2007 року та висновком Обухівського районного відділу земельних ресурсів Київської області від 16 травня 2007 року встановлено, що земельні ділянки, що передаються громадянам у власність, відносяться до сіножатей, а отже не є землями водного фонду, а  межують з такими землями.
На спростування доводів прокурора щодо розміщення спірних земельних ділянок поза межами населеного пункту Гамрецький Є.О. посилається на лист Обухівського районного відділу Київської регіональної філії ДП «Центр державного кадастру при державному комітеті України по земельних ресурсах» №733/1/08 від 31 липня 2008 року, відповідно до якого земельні ділянки, які належать ОСОБА_30 , ОСОБА_22 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 у відповідності до індексно-кадастрових карт і планів розташовані в адміністративних межах с. Плюти Української міської ради Обухівського району і відносяться до земель населених пунктів.
Враховуючи викладене у відзиві, просить апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури Грабця І.Н. відхилити.
Також, на адресу апеляційного суду 12 грудня 2022 року надійшов відзив на апеляційну скаргу прокурора від представника ОСОБА_1 - Позняка О.М. , у якому останній просить поновити строк на подання такого відзиву посилаючись на отримання копії апеляційної скарги 02 грудня 2022 року після ознайомлення з матеріалами справи.
У відзиві Позняк О.М. вказує, що недоведеність позивачем, що право державної власності на спірні землі існувало на день прийняття рішення Українською міською радою про їх відчуження в приватну власність є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Належність масиву земель до населеного пункту підтверджується Генеральним планом с. Плюти виготовленим у 2006 році, а отже перебували у комунальній власності та Українська міська рада мала повноваження на відчуження таких земель у приватну власність. Вказане спростовує твердження позивача щодо спірні земельні ділянки були єдиним масивом земель водного фонду.
Враховуючи викладене у своєму відзиві, Позняк О.М. просить апеляційний суд відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги прокурора у повному обсязі.
При апеляційному  розгляді справи прокурор Київської обласної прокуратури Холоденко А.С., та представник Київської обласної державної адміністрації Уляник Р.Б. підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі заступника  керівника Київської обласної прокуратури, та просили її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення позову з підстав, зазначених в позовній заяві та мотивів, викладених в апеляційній скарзі. При цьому заперечили щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, поданої представником ОСОБА_1 - Позняком О.М. ,  та просили залишити вказану скаргу без задоволення. 
Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Позняк О.М. підтримав доводи, викладені в поданій ним апеляційній скарзі, та просив її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про  відмову у задоволенні позову з підстав не доведення позивачем позовних вимог. Крім того, наполягав на  закритті  провадження у справі за позовними вимогами прокурора в інтересах КОДА до Української міської ради в частині визнання недійсним рішення Української міської ради 13 сесії 5-го скликання від 29 травня 2007 року, оскільки вказане рішення вже було предметом спору між прокурором в інтересах КОДА  до Української міської ради,  що підтверджується рішенням Апеляційного суду Київської області від 10 лютого 2015 року у справі №372/3383/14, а тому повторний спір між тими ж сторонами про той же предмет, на його думку, суперечить нормам ЦПК України. 
Представники відповідачів у справі ОСОБА_5 , адвокат Боднарчук І.О., ОСОБА_13 , ОСОБА_4   - адвокат Коваль М.С., ОСОБА_16 , адвокат Гамрецький Є.О. в цілому підтримали позицію, яка викладена в апеляційній скарзі представника відповідача ОСОБА_1 -  адвокат Позняка О.М. та просили її задовольнити, а апеляційну скаргу, подану прокурором, залишити без задоволення.
 Інші належним чином повідомлені учасники справи до суду апеляційної інстанції не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися у порядку, визначено ст. 128, 130 ЦПК України. 
У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора та представника позивача у справі Київської обласної державної адміністрації, представників відповідачів у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги, подані прокурором та представником відповідача у справі ОСОБА_1 , адвокатом Позняком О.М. підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Так, судом першої інстанції при розгляді вказаної справи було встановлено, що рішенням Української міської ради Обухівського району Київської області 13 сесії 5 скликання від 29 травня 2007 року «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам (відповідачам) для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд у АДРЕСА_1 на території Української міської ради Обухівського району Київської області та передачу земельних ділянок громадянам в приватну власність» було затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам згідно списку для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд у АДРЕСА_1 на території Української міської ради Обухівського району Київської області та передано ці земельні ділянки громадянам в приватну власність. Надано дозвіл на підготовку документів для одержання державних актів на право власності на землю.
Згідно з вищевказаним рішенням міської ради передано в приватну власність ОСОБА_23 земельну ділянку площею 0,1292 га, ОСОБА_11 - земельну ділянку площею 0,1641 га, ОСОБА_12 - земельну ділянку площею 0,1424 га, ОСОБА_4 - земельну ділянку площею 0,1172 га, ОСОБА_18 земельну ділянку площею 0,1352 га, ОСОБА_24 - земельну ділянку площею 0,1332 га, ОСОБА_19 - земельну ділянку площею 0,1196 га, ОСОБА_20 - земельну ділянку площею 0,1191 га, ОСОБА_13 - земельну ділянку площею 0,1970 га, ОСОБА_7 - земельну ділянку площею 0,1201 га, ОСОБА_8 - земельну ділянку площею 0,1190 га, ОСОБА_9 - земельну ділянку площею 0,1950 га, ОСОБА_21 - земельну ділянку площею 0,1193 га, ОСОБА_25 - земельну ділянку площею 0,1384 га, ОСОБА_31 - земельну ділянку площею 0,1653 га, ОСОБА_32 - земельну ділянку площею 0,1766 га, ОСОБА_33 - земельну ділянку площею 0,1213 га, ОСОБА_26 - земельну ділянку площею 0,1679 га, ОСОБА_22 - земельну ділянку площею 0,12 га.
У подальшому, ОСОБА_11 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 596882, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1641 га, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3223151000:04:072:0012; ОСОБА_12 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 596883, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1424 га, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3223151000:04:072:0013 та державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 020963, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1212 га, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3223151001:02:046:0087; ОСОБА_4 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 596884, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1172 га, земельній ділянці присвоєний кадастровий номер 3223151000:04:072:0025; ОСОБА_18 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 596887, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1352 га, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3223151000:04:072:0015; ОСОБА_19 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 596889, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1196 га, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3223151000:04:072:0021; ОСОБА_20 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 596892, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1191 га, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3223151000:04:072:0023; ОСОБА_7 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 596885, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1201 га, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3223151000:04:072:0019; ОСОБА_8 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 596891, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1190 га, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3223151000:04:072:0024; ОСОБА_9 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 596893, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1950 га, земельній ділянці присвоєні кадастровий номер 3223151000:04:072:0008; ОСОБА_21 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 596890, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1193 га, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3223151000:04:072:0022; ОСОБА_22 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 596886, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1200 га, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3223151000:04:072:0020.
У 2009 році ОСОБА_11 розділено свою земельну ділянку на дві ділянки площами 0,0148 га, кадастровий номер 3223151001:02:046:0057 (державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 968295) та 0,1494 га кадастровий номер 3223151001:02:046:0048 (державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 968286).
27 липня 2010 року між ОСОБА_11 в особі ОСОБА_13 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого відчужено земельну ділянку площею 0,0148 га, кадастровий номер 3223151001:02:046:0057, що розташована по АДРЕСА_1 .
27 липня 2010 року році ОСОБА_12 на підставі договору купівлі-продажу відчужила земельну ділянку площею 0,1212 га, що розташована по АДРЕСА_1 кадастровий номер 3223151001:02:046:0087 ОСОБА_3 .
У подальшому ОСОБА_3 на підставі вищевказаних договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 27 липня 2010 року отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 427348, кадастровий номер 3223151001:02:046:0090.
ОСОБА_18 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09 липня 2008 року та ОСОБА_22 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09 липня 2008 року відчужили належні їм на праві власності земельні ділянки на користь ОСОБА_5 .
На підставі вищевказаних договорів ОСОБА_5 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 907161, кадастровий номер 3223151001:02:046:0039.
ОСОБА_19 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25 червня 2008 року відчужила ОСОБА_34 земельну ділянку, який у свою чергу отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 460940, кадастровий номер 3223151000:04:072:0021. У подальшому ОСОБА_35 подарував вказану земельну ділянку ОСОБА_6 на підставі договору дарування земельної ділянки від 11 листопада 2008 року, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3223151001:02:046:0038.
ОСОБА_21 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15 лютого 2008 року відчужив земельну ділянку ОСОБА_10 , який в подальшому отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 879681, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3223151001:02:046:0033.
ОСОБА_9 у 2009 році розділив свою землю на дві ділянки площами 0,0587 га, кадастровий номер 3223151001:02:046:0047 (державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 968285) та 0,1364 га, кадастровий номер 3223151001:02:046:0049 (державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 968287).
Надалі власником земельної ділянки з кадастровим номером 3223151001:02:046:0047 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29 січня 2014 року стала ОСОБА_36 . Крім того, остання стала власником земельної ділянки за кадастровим номером 3223151000:04:072:0023 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29 січня 2014 року.
Вказані обставини підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, договорами, звітами про експертно-грошову оцінку земельної ділянки, матеріалами реєстраційної справи, іншими наявними у справі письмовими доказами.
ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 03 жовтня 2007 року продав належну йому земельну ділянку, попередньо поділивши її, ОСОБА_28 та ОСОБА_27 
ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 03 жовтня 2007 року продала належну їй земельну ділянку ОСОБА_28 . У подальшому ОСОБА_28 подарував земельну ділянку ОСОБА_14 , ОСОБА_27 подарував земельну ділянку ОСОБА_15 .
На земельній ділянці, належній ОСОБА_14 , розташований житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 04 жовтня 2012 року.
На земельній ділянці, що належить ОСОБА_15 , розташований житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 04 жовтня 2012 року.
ОСОБА_24 продала належну їй земельну ділянку ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17 травня 2012 року. У подальшому ОСОБА_4 продала свою земельну ділянку ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24 жовтня 2012 року. У свою чергу, ОСОБА_1 у встановленому порядку побудував на земельній ділянці житловий будинок АДРЕСА_1 , ввів його в експлуатацію, та отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно.
31 березня 2016 року ОСОБА_1 подарував належну йому земельну ділянку з кадастровим номером 3223151000:04:072:0016 по АДРЕСА_1 ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 по частині кожному, що підтверджується договором дарування, витягом з Державного реєстру речових права на нерухоме майно.
Також, на земельній ділянці, що належить ОСОБА_11 , був побудований індивідуальний житловий будинок та наземний гараж за адресою: АДРЕСА_1 , який належить останній на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно.
Аналогічні домоволодіння побудовані на земельних ділянках ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , які належать останнім на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно.
Відповідно до висновку державної експертизи землевпорядної документації від 25 травня 2007 року, поданий на державну експертизу проєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 19-ти громадянам України для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд на території Української міської ради, АДРЕСА_1 , відповідає вимогам чинного законодавства України, встановленим нормам і правилам.
Висновком Обухівського районного відділу земельних ресурсів про погодження проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність від 16 травня 2007 року було погоджено проєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність і визнано за можливе надання громадянам у власність земельних ділянок (сіножать) для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд на території Української міської ради АДРЕСА_1 .
Проєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність було погоджено висновком відділу містобудування і архітектури Обухівської районної державної адміністрації від 17 травня 2007 року № 495.
24 травня 2007 року проєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам було погоджено Обухівським міжрайонним управлінням водного господарства за умови використання земельних ділянок за цільовим призначенням; відведення в межах виділених земельних ділянок прибережної захисної смуги шириною 25 м уздовж водойми; дотримання обмеження господарської діяльності в прибережній захисній смузі, забезпечення вільного доступу громадян до водойми, розроблення проєкту інженерної підготовки території, погодження проєкту відповідно до чинного законодавства.
Висновком Управління культури і туризму Київської обласної державної адміністрації від 24 травня 2007 року № 11/1801/01 та висновком Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Київській області від 24 травня 2007 року № 4076/1 погоджено проєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 19-ти громадянам для будівництва та обслуговування житлових будинків господарських будівель і споруд.
Згідно з довідкою Обухівського районного відділу земельних ресурсів від 24 травня 2007 року № 2869 земельні ділянки, загальною площею 2,6999 га, які надаються у власність громадянам на території Української міської ради АДРЕСА_1 рахуються як землі запасу міської ради (сіножать).
Актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 11 червня 2014 року № 04-19/39, складеним Державною інспекцією сільського господарства в Київській області, масив земельних ділянок, переданих для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд відносяться до земель водного фонду і не можуть перебувати у приватній власності з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд.
З листа Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» від 11 листопада 2014 року № 01-01/930 та доданих до нього картографічних матеріалів земельні ділянки, які передані рішенням Української міської ради Обухівського району Київської область від 29 травня 2017 року розташовані на острові та у прибережній захисній смузі річки Козинка Обухівського району Київської області.
Межі населеного пункту визначені витягом з Генерального плану с. Плюти Обухівського району Київської області станом на 20 січня 2007 року.
У 2007 році було виготовлено проєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, на території Української міської ради, АДРЕСА_1 .
У 2008 році на замовлення ОСОБА_13 було розроблено робочий проєкт розчищення та берегоукріплення р.Козинка для інженерної підготовки земельних ділянок по АДРЕСА_1 .
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 10 лютого 2015 року у справі № 372/3383/14 в задоволенні позову прокурора Обухівського району Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Української міської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_41 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_22 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 про визнання незаконними та скасування рішення Української міської ради Обухівського району Київської області 30 сесії 5 скликання від 29.05.07 року про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1 , в частині затвердження проєкту громадянам: ОСОБА_30 , ОСОБА_46 , ОСОБА_31 , визнання недійсним виданого ОСОБА_47 державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 008991, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 322315101000317 від 11.04.11 року, з кадастровим номером 3223151001:02:046:0092 та скасування його державної реєстрації, витребування на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_48 земельної ділянки загальною площею 0,4602 га, вартістю 891 650,90 грн. з кадастровим номером - 3223151001:02:046:0092, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , визнання за державою права власності на земельну ділянку загальною площею 0,4602 га, вартістю 891 650,90 грн., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 - відмовлено.
Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог прокурора, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивачем (прокурором) не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що спірні земельні ділянки як на час прийняття Українською міською радою оспорюваних рішень про розпорядження спірною землею, так і на час розгляду справи судом, розташовані за межами с. Плюти, яке перебуває у віданні Української міської ради Обухівського району Київської області, водночас із врахуванням того, що згідно з актом від 15 вересня 2014 року збільшені рішенням Київської обласної ради від 15 квітня 2005 року № 254-23-ІV межі зазначеного населеного пункту в розмірі 394,00 га закріплені в натурі (на місцевості) межовими знаками та передано їх на зберігання.
Суд визнав  обґрунтованими та доведеними  вимоги  прокурора в частині того, що  земельні ділянки,  які передавалися вище вказаним рішення УМР  за своїм цільовим призначення частково знаходяться в межах водного фонду, а виділення вказаної категорії земель у приватну власність суперечить положень ст. 88, 89 ВК України, статей 60, 61 ЗК України тому суд погодився із вказаними доводами прокурора. 
З огляду на неодноразове відчуження спірних земельних ділянок після їх виділення фізичним особам за незаконним рішенням Української міської ради від 29 травня 2007 року за рахунок земель водного фонду, суд  зазначив, що прокурором неналежно визначено склад відповідачів, у зв`язку з чим дійшов висновку, що позивачем у справі  не обрано належний і ефективний спосіб захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, що виключає задоволення позову по суті.
Також суд першої інстанції  дійшов висновку, що з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, вбачається невідповідність заходу втручання держави в право власності відповідачів критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Доходячи зазначеного висновку суд першої інстанції  враховував  ті обставини, що на вказаних земельних ділянках, що є предметом спору у даній справі з дозволу та за погодженням відповідних органів державної влади  та місцевого самоврядування збудовані та введені в експлуатації   домоволодіння в яких на даний  час проживають власники, а тому  задоволення позову прокурора  призведене до  порушення  прав відповідачів та буде свідчити про невиправдане втручання держави в мирне володіння майном, тобто порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод 1950 року. 
Апеляційний суд в цілому погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову  в цілому  відповідає з огляду на наступне.
Відповідно до положень статей 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Статтями 2, 19 Закону України «Про охорону земель» визначено, що об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.
Згідно зі статтями 19, 20 ЗК Україниземлі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі й землі водного фонду; віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Подібний порядок встановлено й для зміни цільового призначення земель, що згідно із частиною другою статті 20 ЗК України проводиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проєкти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.
Відповідно до статті 21 ЗК Українипорушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.
Згідно з частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.
Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.
Так, статтею 59 ЗК Українипередбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно ж до частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду не можуть передаватися у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.
Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України).
Отже, за змістом зазначених норм права землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі, зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм, не могли передаватися у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.
Як встановлено судом першої інстанцій,  частини спірних земельних ділянок  на час ухвалення Українською міською радою рішення Обухівського району Київської області 13 сесії 5 скликання від 29 травня 2007 року «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам (відповідачам) для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд у АДРЕСА_1 на території Української міської ради Обухівського району Київської області та передачу земельних ділянок громадянам в приватну власність» та затвердження відповідного проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам згідно списку для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд у АДРЕСА_1 на території Української міської ради Обухівського району Київської області  дійсно  відносилися до земель водного фону. 
Зазначені обставини підтверджуються наданими прокурором доказами, які  правильно оцінені судом першої інстанції.
Крім того, зазначений факт підтверджується і письмовими доказами, які були видані заявникам при отриманні вказаних земельних ділянок. 
Так, зокрема Обухівське  міжрайонне управління водного господарства ДКУ по водному господарству  погоджуючи проєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок  у власність громадян ( згідно з додатком)  для будівництва та обслуговування  житлових будинків, господарських  будівель і споруд , на території  Української міської ради АДРЕСА_1 визначило відповідні умови : земельні ділянки  використовувати за цільовим призначенням; в межах виділених земельних ділянок  відвести прибережну захисну смугу шириною 25 м. вздовж водойми ст. 88 ВКУ;   дотримуватися обмежень господарської діяльності в прибережній захисній смузі відповідно до ст. 89 ВКУ; забезпечити вільний доступ громадян до водойми; розробити проєкт інженерної підготовки території; проєкт погодити відповідно до чинного законодавства (а.с.100 т.2).
Із Витягу з Державного земельного кадастру  про земельну ділянку кадастровий номер 3223151001:02:046:0039 площею 0,1721, що розташована в АДРЕСА_1 ,  яка передана у власність ОСОБА_5 вбачається,  що у використанні даної земельної ділянки зазначено обмеження : прибережні захисні смуги вздовж річок, навколо водойм та на островах (а.с. 102 т.2).      
Згідно до листа заступника начальника управління Держгеокадастру в Обухівському районі - начальника відділу Державного земельного кадастру №10-12/0/14-15 від 04 листопада 2015 року, та доданого до нього викопіювання з ортофотоплану з нанесеними межами земельних ділянок по АДРЕСА_1 вбачається часткове накладення меж земельних ділянок  на нормативно визначену межу  прибережної захисної смуги 25 метрів річки Козинка (а.с. 94 т.3).
Відповідно до листа головного інженера  Дніпровського басейнового управління водних ресурсів  ДКУ по водному господарству від 29 грудня 2006 року №АД/8-1536  адресованого ОСОБА_22 , як особі, яка мала намір отримати у власність земельну ділянку загальною площею 6,5 га під малоповерхову забудову, по АДРЕСА_1 , вбачається, що останнього попереджали  про наявність обмежень у використанні вказаної земельної ділянки та зобов`язували розробити  згідно до ст. 58 ЗК України  та 87 ВК України «проєкт  землеустрою водоохоронної зони з визначенням  ширини прибережної захисної смуги та закріпленням її на місцевості відповідними  знаками та виконання в подальшому водоохоронних заходів( а.с. 240 т.3).
Аналогічний лист головного інженера Дніпровського басейнового управління водних ресурсів  ДКУ по водному господарству  був направлений ОСОБА_22   і 30 березня 2007 року №АД/8-429 при затвердженні проєкту «Детальний план території житлової забудови в с. Плюти Обухівського району  Київської області» (а.с. 241 т.3)   
Відповідно до висновку №15/1-02.12.10-0712 від 28 грудня 2010 року наданого заступником Міністра Міністерства охорони навколишнього природного середовища України наданого на звернення ОСОБА_13   вбачається, що  спірні земельні ділянки по АДРЕСА_1 розташовані в межах  земель Української міської ради  Обухівського району  Київської області  на правому березі річки Козинка  (а.с. 197 -205 т.3).
Згідно до листа директора центру Північного державного регіонального  геологічного підприємства «Північгеологія» 08/20-08 від 22 серпня 2008 року  адресованого ОСОБА_13 також підтверджується, що земельна ділянка  під забудову знаходиться на території Плютівської сільської ради  північніше села  Плюти, з південної та західної  сторін ділянка  обмежена каналом з північної річки Козинкою. Прибережна захисна смуга запроєктована  - 10 м. (а.с. 206, 207 т.3).  
Так, згідно зі статтею 61 ЗК України, статтею 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів; для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.
Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 га - 25 м; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 га - 50 м; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 м.
Крім того, за положеннями частини четвертої статті 88 ВК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися.
Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», з урахуванням конкретної ситуації.
Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об`єктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється окремий порядок надання й використання.
Отже, прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони, визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим.
Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України).
Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.
За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.
Стаття 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності.
З огляду на наведене, положення частини першої статті 83, частини першої статті 84, статті 122 ЗК України, статей 1, 2, 6, 10 Закону України від 21 травня 1997 року «Про місцеве самоврядування в Україні» прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).
Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.
У спорах стосовно прибережних захисних смуг, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, стаття 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт "а" частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України). Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, без належного дозволу уповноваженого на те органу може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.
Зазначена правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц (провадження № 14-76цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц (провадження № 14-235цс18), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17.
Відсутність проєкту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.
Оскільки законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду, в тому числі прибережних захисних смуг, то при наданні земельної ділянки за відсутності проєкту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до порядку визначення.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-71цс18), від 28 листопада 2018 року       у справі № 504/2864/13-ц) (провадження № 14-452цс18), від 12 червня      2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) та від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження  № 14-364цс19).
Перевіряючи заперечення  відповідачів та доводи апеляційної скарги представника  ОСОБА_1 , адвоката Позняка О.М. щодо дотримання норм земельного та водного законодавства в частині відведення прибережної захисної смуги при  погодженні проєкту забудови земельних ділянок по АДРЕСА_1 , Української міської ради Обухівського району колегія суддів враховує правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду.
Так,  Велика Палата Верховного Суду   у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц зазначила , що прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності (статті 61-62 ЗК України, статті 89-90 ВК України, абзац другий пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів і додаток 13 до цих правил).
 Отже, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України.
Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування можуть передавати, зокрема, громадянам із земель водного фонду на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України; близький за змістом припис закріплює частина третя статті 85 ВК України).
Тобто, якщо земельна ділянка зайнята прибережною захисною смугою, таку ділянку можна було отримати в оренду для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо, а не у приватну власність для житлового будівництва. Згідно із Законом України від 17 травня 2012 року № 4709-VI перелік цих цілей можливого передання в оренду земельної ділянки, зайнятої прибережною захисною смугою, був розширений у ЗК України цілями догляду, розміщення й обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд. Однак передання такої ділянки навіть в оренду для будівництва й обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд ЗК України і після прийняття оскарженого рішення не передбачав.
У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися (частина четверта статті 88 ВК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Водного і Земельного кодексів України щодо прибережних захисних смуг" № 2740-VI від 2 грудня 2010 року).
На землях міст і селищ міського типу розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлюється відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови (пункт 10 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486).
 Розмір і межі прибережної захисної смуги, зокрема, навколо морських лиманів встановлюються за проєктами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації (частини третя статті 60 ЗК України).
 Містобудівна документація - це затверджені текстові і графічні матеріали, якими регулюється планування, забудова та інше використання територій(частина перша статті 17 Закону України "Про основи містобудування"), з урахуванням яких визначається цільове призначення земель (абзац четвертий статті 1 Закону України "Про планування і забудову територій", який був чинним на час прийняття оскарженого рішення).
З огляду на вказані приписи Велика Палата Верховного Суду вважає, що законодавство, чинне на момент прийняття оскарженого рішення, вимагало визначати прибережні захисні смуги у межах населених пунктів з урахуванням будь-якої містобудівної документації у цій сфері та виходячи з конкретних умов забудови, які склалися на місцевості.
Враховуючи вказані правові висновки, а також обставини справи, що переглядається, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного  висновку щодо доведеності  вимог прокурором про порушення Українською міською радою  вимог чинного законодавства  при ухваленні оспорюваного рішення на 13 сесії 5 скликання від 29 травня 2007 року «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам (відповідачам) для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд у АДРЕСА_1 на території Української міської ради Обухівського району Київської області та передачу земельних ділянок громадянам в приватну власність», оскільки зазначеним рішення у власність громадян для будівництва житлових будинків, господарських будівель та споруд було передано, в тому числі, і частину земель, які віднесені до прибережної захисної смуги.
Посилання відповідачів на встановлення прибережної захисної смуги в розмірі 10 метрів колегія суддів вважає безпідставним, оскільки відповідно пункту 10 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 такі межі можуть бути встановленні лише в межах міст та селищ міського типу і тільки на  підставі містобудівної документації, а така документація та відповідні умови забудови для села Плюти Українською міською радою не розроблялася та не затверджувалася. Крім того, в силу вище вказаного Порядку містобудівна документація і не могла бути розроблена, оскільки спірні земельні ділянки розміщені в межах населеного пункту село Плюти, що не є містом чи селищем  міського типу.  
Перевіряючи доводи, викладені в апеляційних скаргах прокурора та представника ОСОБА_1 в частині належності вимог позивача про витребування  земельних ділянок, в тому числі від відповідачів, як  власників житлових будинків, що розташовані на даних земельних ділянках, то колегія суддів враховує наступне. 
За змістом статей 15 і 16 ЦК Україникожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу у суді.
Зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача.
Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника.
Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, а також можливість їх захистити іншим способом, встановленим договором або законом чи судом у визначених законом випадках, закріплені у частині другій статті 16 ЦК України. Глава 29 ЦК Українипередбачає, зокрема, такі способи захисту права власності, як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).
Власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина друга статті 152 ЗК України).
Перелік способів захисту земельних прав, викладений у частині третій статті 152 ЗК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, зокрема визначеним зазначеною частиною, або ж іншим способом, який передбачений законом.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
Заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України(перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу 
Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
На негаторний позов не поширюються вимоги щодо позовної давності, оскільки з таким позовом можна звернутися в будь-який час, допоки існують правовідносини та правопорушення.
Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням володіння, порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку потрібно розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу, допоки триватиме порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду.
Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.
Наведені висновки щодо належного способу захисту викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452 цс 18, пункт 71), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473 цс 18, пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 97), від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19, пункт 46), від 23 листопада 2021 року  (п.52).
Тому колегія суддів вважає, що прокурором обраний не ефективний спосіб захисту права і саме із вказаних підстав необхідно відмовити у позові. 
Перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , поданої Позняком О.М. в частині повторного оскарження прокурором рішення Української міської ради Обухівського району Київської області 13 сесії 5 скликання від 29 травня 2007 року «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам (відповідачам) для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд у АДРЕСА_1 на території Української міської ради Обухівського району Київської області та передачу земельних ділянок громадянам в приватну власність» колегія суддів враховує наступне. 
Так, із матеріалів справи вбачається, що зазначене рішення Української міської ради вже було предметом судового розгляду у цивільній справі №372/3383/14 за позовом прокурора Обухівського району Київської області в інтересах держави в особі: Київської обласної державної адміністрації до Української міської ради Обухівського району Київської області і згідно до постанови Апеляційного суду Київської області від 10 лютого 2015 року, залишеного без змін судом касаційної інстанції  - колегією суддів  судової палати  з розгляду цивільних справ  ВССУ  постановою від 10 червня 2015 року ( а.с. 63-65 т.4). Тому повторне звернення  прокурора із  позовом  в інтересах держави до Української міської ради Обухівського району, суперечить положенням цивільного процесуального законодавства.    
У зв`язку з викладеним рішення суду в цій частині підлягає скасуванню із закриття провадження у справі на підставі ст. 255 ч.1 п.3 ЦПК України. 
Доходячи вище вказаного висновку колегія суддів враховує правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду  від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц ( п. 90-99 вказаної постанови).
Перевіряючи доводи, які викладених в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , поданої представником Позняком О.М. , щодо розгляду справи суддею щодо якого заявлений відвід, у зв`язку з розглядом вказаним суддею іншої аналогічної справи щодо того ж предмета спору, то колегія суддів враховує наступні положення законодавства.    
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою.
Статтею 36 ЦПК України визначено перелік підстав відводу (самовідводу) судді і розширеному тлумаченню ця норма не підлягає.
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо: він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі; він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; було порушено порядок визначення судді для розгляду справи; є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді. 
Відповідно до матеріалів справи 27 червня 2022 року представник відповідача у справі ОСОБА_1 , адвокат Позняк О.М.  заявив відвід судді головуючому у вказаній справі Кравченко М.І. з тих підстав, що останнім 16 лютого 2021 року як суддею ухвалювалося рішення у цивільній справі № 372/2692/20  у справі за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Української міської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_49 , ОСОБА_50 , ОСОБА_51 , ОСОБА_52 , ОСОБА_53 , треті особи - ОСОБА_20 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , ОСОБА_24 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_15 , ОСОБА_10 , про визнання недійсним рішень, державних актів та витребування земель, та за зустрічним позовом ОСОБА_49 до Київської обласної державної адміністрації, першого заступника прокурора Київської області, третя особа - Українська міська рада Обухівського району Київської області, про визнання права власності, припинення права власності. Вказаний відвід заявником обґрунтовувався тим, що матеріали зазначеної справи (372/2692/20), були виділені із матеріалів даної цивільної справи  та мають один предмет доказування та відповідно і одні обставини, а тому, на думку  заявника, у судді Кравченка М.В. сформувалася відповідача правова позиція щодо вирішення аналогічного спору, тому у ОСОБА_1 , як відповідача, виникли сумніви щодо неупередженості або об`єктивності судді, що відповідно до пункту 5 частини першої статті 36 ЦПК України є підставою для відводу судді. 
Ухвалою Обухівського районного суду у складі судді Сташків Т.Г. у задоволенні заяви представника відповідача у справі ОСОБА_1 , адвокат Позняк О.М.  про відвід судді Кравченка М.В. відмовлено.
Європейський суд з прав людини вказав, що наявність безсторонності відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. Стосовно суб`єктивного критерію, особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного. Стосовно об`єктивного критерію, то це означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими (рішення у справі «Білуха проти України», N 33949/02, § 49-52, від 09 листопада 2006 року).
Відхиляючи посилання представник відповідача у справі ОСОБА_1 , адвоката Позняка О.М.  на  необ`єктивність та упередженість судді Кравченка М.В. у вирішенні справи, суд апеляційної інстанції доходить висновку  про дотримання судом першої інстанції норм процесуального права під час розгляду справи та безпідставність заявленого відводу, оскільки такі посилання заявниці носять характер непідтверджених припущень, що не знайшли свого правового обґрунтування.
Крім того, згідно до  ч.4 ст.36 ЦПК України незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.
Враховуючи, що суд ухвалює рішення у справі на підставі доказів, наданих сторонами та досліджених судом у кожній конкретній справі індивідуально, тому    висловлення суддею Кравченко М.В. своєї думки (правового обґрунтування  вирішення спору) при вирішенні спору у цивільній справі № 372/2692/20 не було безумовною підставою для відводу судді Кравченка М.В., чи свідченням його упередженості та необ`єктивності при вирішенні вказаного спору. З цих підстав колегія суддів зазначені доводи апелянта відхиляє. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Враховуючи викладене колегія суддів  приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення  щодо про відмову у задоволенні позову прокурора  у зв`язку неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права,  що стали підставою для відмови у задоволенні позову, а також закриття провадження у справі в частині  позову про визнання недійсним рішення  міської ради. 
Керуючись ст. 255, 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури Грабця Ігоря Несторовича  та апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Позняком Олександром Миколайовичем задовольнити частково. 
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 01 серпня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Закрити провадження у справі в частині позовних вимог першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Української міської ради Обухівського району Київської області про визнання недійсним рішення ради. 
В задоволенні позову першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_1 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 про визнання недійсним державних актів,  скасування  державної  реєстрації права  та витребування земельвідмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови виготовлено 12 червня 2023 року. 
 
Головуючий суддя :                                                                       М.А.Яворський  
          Судді:                                                                                             Т.Ц.Кашперська                                                                                                           В.О.Фінагеєв