УХВАЛА

18 квітня 2023 року 
м. Київ

справа №640/1652/20
адміністративне провадження №К/9901/33437/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача -                                         Мельник-Томенко Ж. М., 
суддів -                                                   Жука А. В.,
                                                            Мартинюк Н. М.,

за участі:
секретаря судового засідання - Зайчишиної Т. В.,

позивача - ОСОБА_1 , 
представника відповідача - Петрика В. А., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання позивача про зупинення провадження у справі 
за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора 
на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.04.2021 (головуючий суддя -              Н.М. Шевченко)
та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.08.2021 (головуючий суддя -           Т.Р. Вівдиченко, судді - Є.О. Сорочко, Є.В. Чаку)
у справі № 640/1652/20
за позовом ОСОБА_1 
до Офісу Генерального прокурора 
про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування рішень, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому, з урахуванням заяв про збільшення розміру позовних вимог, зміну предмета позову та доповнення підстав позову, просив: 
- визнати протиправними дії Першої кадрової комісії щодо збирання, використання та зберігання у матеріалах атестації ОСОБА_1 , протоколах засідань першої кадрової комісії та рішенні Першої кадрової комісії від 17.12.2019 № 915 інформації, яка стосується ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;
- визнати протиправним та скасувати рішення Першої кадрової комісії від 17.12.2019 № 915 про неуспішне проходження атестації ОСОБА_1 ;
- визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора від 21.12.2019 № 2168ц про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією Департаменту нагляду у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 24.12.2019;
- поновити ОСОБА_1 в Офісі Генерального прокурора на посаді, рівнозначній посаді заступника начальника управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією Департаменту нагляду у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України та органах прокуратури;
- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, з моменту звільнення з 24.12.2019 до дня поновлення на посаді у сумі                           1 053 761, 14 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.04.2021 провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 в частині вимог про визнання протиправним та скасування рішення першої кадрової комісії від 17.12.2019 № 915 про неуспішне проходження атестації ОСОБА_1 закрито.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.04.2021, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.08.2021, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 21.12.2019 № 2168ц про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією Департаменту нагляду у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України та органах прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 24.12.2019. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією Департаменту нагляду у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України та органів прокуратури з 25.12.2019. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.12.2019 по 28.04.2021 у розмірі 663 871, 76 грн. без урахування обов`язкових відрахувань. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями Офіс Генерального прокурора звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою.

Ухвалою Верховного Суду від 24.09.2021 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора.

Ухвалою Верховного Суду від 05.04.2023 адміністративну справу призначено до розгляду у судовому засіданні.

18.04.2023 у судовому засіданні позивачем заявлено клопотання про зупинення провадження у справі.  

Клопотання обґрунтовано тим, що підставою для відкриття касаційного провадження у справі, серед іншого, було відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування підпункту 2 пункту 19 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» як визначеної цим Законом підстави для звільнення прокурорів. Разом з тим, як зазначає позивач, ухвалою Другої колегії суддів Другого сенату Конституційного Суду України від 16.03.2023 відкрито конституційне провадження у справі за конституційною скаргою ОСОБА_4 щодо відповідності Конституції України приписів підпункту 2 пункту 19 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» у системному зв`язку з пунктом 9 частини п6ершої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», яка передбачає саме підстави для звільнення прокурорів. З огляду на положення пункту 3 частини першої статті 236 Кодексу адміністративного судочинства України, позивач просить зупинити провадження у справі № 640/1652/20 до набрання законної сили судовим рішенням у справі за конституційною скаргою ОСОБА_4 щодо відповідності Конституції України приписів підпункту 2 пункту 19 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» у системному зв`язку з пунктом 9 частини п6ершої статті 51 Закону України «Про прокуратуру». 

Відповідач у судовому засіданні заперечив проти задоволення вказаного клопотання, просив відмовити у його задоволенні.  

Колегія суддів дослідивши доводи заявленого позивачем клопотання про зупинення провадження у справі, зазначає таке. 

Так, відповідно до пункту 3 частини першої статті 236 Кодексу адміністративного судочинства України суд зупиняє провадження у справі в разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Під неможливістю розгляду справи до вирішення іншої справи слід розуміти те, що обставини, які розглядаються в такій іншій справі, не можуть бути встановлені адміністративним судом самостійно через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок непідвідомчості, обмеженості предметом позову, неможливості розгляду тотожної справи, певної черговості розгляду вимог тощо.

Вирішуючи питання щодо зупинення провадження в адміністративній справі підстав неможливості її розгляду до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, суд повинен належним чином проаналізувати імовірні наслідки ухвалення Конституційним Судом України рішення за результатом розгляду справи, їх взаємозв`язок зі спірними правовідносинами, що є предметом розгляду в адміністративній справі, підставами позову, і відобразити відповідні висновки у своїй ухвалі.

Водночас згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі -Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

За правилами статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» норми Конвенції і практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) є джерелами права для судів України.

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях указував на необхідність дотримання судами держав - учасниць Конвенції принципу розгляду справи судами впродовж розумного строку. Практика ЄСПЛ із цього питання є різноманітною й залежною від багатьох критеріїв, серед яких складність справи, поведінка заявника, судових та інших державних органів, важливість предмета розгляду і ступінь ризику терміну розгляду для заявника тощо (§ 124 рішення у справі «Kudla v. Poland», § 30 рішення у справі «Vernillo v. France», § 43 рішення у справі «Frydlender v. France», § 43 рішення у справі «Wierciszewska v. Poland», § 23 рішення в справі «Capuano v. Italy» та ін.).

Не вдаючись до детального аналізу практики ЄСПЛ із питання, що розглядається, Верховний Суд нагадує про відображений у § 45 Рішення у справі Frydlender v. France (заява №30979/96) висновок Суду, згідно з яким «Договірні держави повинні організувати свої правові системи таким чином, щоб їх суди могли гарантувати кожному право на остаточне рішення протягом розумного строку при визначенні його цивільних прав та обов`язків (див. Caillot v. France, № 36932/97, § 27, 4 червня 1999 року). Далі Суд знову зазначає, що працівник, який вважає, що роботодавець неправомірно відсторонив чи звільнив його, має важливий особистий інтерес до забезпечення швидкого судового розгляду питання законності цього заходу, оскільки трудові спори за своєю природою вимагають оперативного вирішення, враховуючи вагомість цього питання для зацікавленої особи, яка через звільнення втрачає засоби для існування (див. рішення Obermeier v. Austria від 28 червня 1990 року, § 72, та рішення Caleffi v. Italy від 24 травня 1991 року, § 17)».

Отже, тривале зволікання судами з розглядом трудових спорів, різновидом яких є спори щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, ставить під загрозу дотримання з боку України пункту 1 статті 6 Конвенції.

Подібні висновки щодо застосування згаданих норм процесуального права висловлені у постанові Верховного Суду від 12.12.2019 в адміністративній справі № 826/25204/15, прийнятій у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду.

Перевіривши доводи заявленого позивачем клопотання, колегія суддів вважає, що заявник належним чином не обґрунтував наявності зв`язку між очікуваним рішенням Конституційного Суду України за наслідками розгляду конституційної скарги і предметом цього спору, в тому числі не конкретизував, у чому саме полягає об`єктивна неможливість розгляду цієї справи без попереднього вирішення органом конституційної юрисдикції зазначеної скарги.

Підсумовуючи наведене, підстави для зупинення провадження у цій справі відсутні, а тому клопотання про зупинення провадження у справі № 640/1652/20 задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 236, 248, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

ухвалив:

В задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі відмовити.
Ухвала набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Ж.М. Мельник-Томенко
А.В. Жук
Н.М. Мартинюк
Судді Верховного Суду