ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 травня 2023 р. 	Справа № 480/3591/22	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Бартош Н.С. ,  Григорова А.М. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 13.09.2022, головуючий суддя І інстанції: Н.В. Савицька,  м. Суми, повний текст складено 13.09.22  по справі № 480/3591/22
за позовом                  ОСОБА_1  
до                 Головного управління Національної поліції в Сумській області                         
про зобов`язання вчинити дії та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1   звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Сумській області, в якому просить суд:
- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Сумській області надати ОСОБА_1 розширену довідку про доходи (із зазначенням розміру посадового окладу, премії, компенсацію за лікарняні, відрядження, тощо) за період з 01.01.2022 по 11.04.2022 включно із зазначенням відпрацьованих робочих днів;
- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Сумській області скасувати наказ № 127 о/с від 08.04.2022 «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 старшого сержанта поліції, з посади поліцейського-водія відділення №1 взводу № 1 роти конвойної служби Головного управління Національної поліції в Сумській області;
- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Сумській області поновити ОСОБА_1 старшого сержанта поліції, на посаді поліцейського-водія відділення №1 взводу № 1 роти конвойної служби Головного управління Національної поліції в Сумській області;
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Сумській області на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 32 184, 49 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11.04.2022 позивача було звільнено із посади поліцейського-водія відділення № 1 взводу № 1 роти конвойної служби Головного управлінні Національної поліції в Сумській області відповідно до п. 7 (за власним бажанням) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-УІІІ. Позивач вважає своє звільнення незаконним та таким, що порушує норми трудового законодавства.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2022 року У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Сумській області про зобов`язання вчинити дії та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу – відмовити.
Не погодившись з даним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не надав належної оцінки доводам позивачки з приводу того, що вона не мала наміру звільнятися з Національної поліції. Позивачкою вимушено було подано на розгляд керівництву рапорт про звільнення за власним бажанням . Судом першої інстанції не прийнято до уваги та недосліджені обставини щодо порушення процедури звільнення, що має суттєве значення для справи.
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить відмовити у її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції.
Позивачкою до суду апеляційної інстанції надіслано відповідь на відзив.
Відповідно до п.п.  1, 3 ч.1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Оскільки оскаржуване рішення суду першої інстанції було розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи і заявником не наведено достатніх мотивів для необхідності призначення справи до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні, колегія суддів вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Учасникам  по даній справі було направлено судом апеляційної інстанції та отримано останніми копії ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження, у т.ч. копії апеляційних скарг, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовим повідомленням про вручення та довідками про доставку електронного листа .
Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.
З огляду на вищевикладене, з урахуванням запровадженого на території України воєнного стану та активними бойовими діями на території Харківської області та безпосередньо у м. Харків, апеляційна скарга була розглянута 02.05.2023 року.
Згідно з ч.1 ст.308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи у їх сукупності , колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції , що З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 проходила службу на посаді поліцейського водія відділення № 1 взводу № 1 роти конвойної служби ГУНП в Сумській області у званні старшого сержанта поліції.
25.03.2022 ОСОБА_1 на ім`я начальника ГУНП в Сумській області подала рапорт про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням, де зазначила, що наполягає на своєму звільненні з 11 квітня 2022 року. Ця дата погоджена з начальником роти конвойної служби ГУНП в Сумській області, тобто з безпосереднім керівником.
Наказом ГУНП в Сумській області від 08.04.2022 № 127 о/с відповідно до розділу VII Закону України «Про Національну поліцію» ОСОБА_1 звільнена зі служби в поліції за п.7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) з 11 квітня 2022 року. З витягом з вищевказаного наказу позивач ознайомлена під особистий підпис 11.04.2022, що підтверджується матеріалами справи.
11.04.2022 позивач надала розписку до управління кадрового забезпечення ГУНП в Сумській області про отримання трудової книжки серії НОМЕР_1 , витяг з наказу про звільнення, довідку до М(Р)ТЦК та СП, та обхідний лист. Даний факт остання засвідчила шляхом проставляння власного підпису та зазначенням дати (11.04.2022) на бланку розписки.
Позивач, вважаючи своє звільнення незаконним та таким, що порушує норми трудового законодавства, звернулася до суду.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того , що Головним управлінням Національної поліції в Сумській області правомірно задоволено рапорт позивача, який остання не відкликала, про її звільнення зі служби в поліції з 11.04.2022, отже, наказ Головного управління Національної поліції в Сумській області від 08.04.2022 № 127 о/с про звільнення позивача зі служби в поліції за власним бажанням з 11.04.2022 є результатом розгляду добровільно власноруч складеного позивачем рапорту про звільнення, тому позовні вимоги є не обґрунтованими.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного.
Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.
Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Правовідносини щодо проходження служби в органах внутрішніх справ врегульовано Законом України від 02 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію»(далі - Закон № 580-VIII), Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УССР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення № 114).
За частиною першою статті 59 Закону № 580-VIIIслужба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина перша статті 60 Закону № 580-VIII).
Пунктом 7 частини першої статті 77 Закону № 580-VІІІпередбачено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, за власним бажанням.
Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення (частина друга статті 77 Закону № 580-VІІІ).
Приписами частини першої статті 60 Закону№ 580-VІІІ також визначено, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
За правилами статті 38 КЗпП України(Розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника) працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.
Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.
У відповідності до статті 40 КЗпП України ( Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу) не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.
Розділом XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VІІІвстановлено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону.
Підпунктом «ж» пункту 64 Положення № 114 передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.
Відповідно до пункту 68 зазначеного Положення особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.
Тобто, у межах передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору можуть домовитися про звільнення у більш короткий строк.
Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.
Таким чином, видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника поліції зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку, якщо таке прохання міститься у рапорті про звільнення, є правомірною.
При цьому, за змістом наведеного законодавчого припису, до закінчення тримісячного строку попередження особа має право відкликати поданий рапорт, якщо сторони не домовилися про звільнення у більш короткий строк. У разі якщо сторони домовилися про звільнення у більш короткий строк, особа має право відкликати поданий рапорт про звільнення до спливу цього строку.
Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 15.02.2021 у справі № 160/3607/19 приписи пункту 68 Положення № 114 застосовуються як норми спеціального нормативно-правового акту у питанні регулювання терміну попередження позивачем про звільнення за власним бажанням, який, на відміну від КЗпП України, становить не два тижні, а три місяці. У межах передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору можуть домовитися про звільнення у більш короткий строк. Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.
Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 12.08.2019 у справі № 810/3376/16, від 20.12.2019 у справі № 826/375/17.
За змістом наведеного законодавчого регулювання слідує, що до закінчення тримісячного строку попередження особа має право відкликати поданий рапорт, якщо сторони не домовилися про звільнення у більш короткий строк. У разі якщо сторони домовилися про звільнення у більш короткий строк, особа має право відкликати поданий рапорт про звільнення до спливу цього строку.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.08.2019 у справі № 815/1490/16, від 22.11.2019 у справі № 813/740/17.
Верховний Суд України у постановах від 05.12.2011 у справі № 21-236а11, від 29.05.2012 у справі № 21-122а12, від 10.07.2012 у справі № 21-136а12, усуваючи розбіжності у судовій практиці щодо застосування пункту 68 Положення № 114, дійшов висновку, що до закінчення тримісячного строку попередження відповідні особи мають право відкликати поданий рапорт, якщо сторони не домовилися про звільнення у більш короткий строк.
Така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим статусом працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків по забезпеченню безпеки громадян та громадського порядку тощо.
Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 на ім`я начальника ГУНП в Сумській області подала рапорт про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням, який підписано нею 25.03.22, в якому просила звільнити ії з 11.04.2022. Також, зазначила , що претензій по звільненню не має.
Згідно оскаржуваного наказу ГУНП в Сумській області від 08.04.2022 № 127 о/с відповідно до розділу VII Закону України «Про Національну поліцію» ОСОБА_1 звільнена зі служби в поліції за п.7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) з 11 квітня 2022 року, тобто у зазначену позивачкою у рапорті дату, з якої вона виявила бажання бути звільненою зі служби.
Отже, з огляду на зазначення позивачкою у рапорті конкретної дати, з якої вона має бажання звільнитися зі служби та згоду відповідача, як уповноваженого органу, звільнити цього працівника у визначений ним термін, між сторонами існувала домовленість про звільнення позивача у більш короткий строк, до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення № 114 тримісячного строку.
Доказів того, що позивач скористався правом відкликання вищевказаного поданого ним рапорту від 25.03.2022 року про звільнення, до спливу строку (більш короткого строку), тобто до зазначеного нею дня звільнення 11 квітня 2022 року, матеріали справи не містять.
Щодо посилань ОСОБА_1 , які подані до суду апеляційної інстанції, що 08.04.2022 року внаслідок здійсненого на неї психологічного тиску, вона була змушена написати рапорт про звільнення за власним бажанням, але 09.04.2022 року вона написала рапорт про відзив раніше поданого рапорту та направила його поштою , але в зв`язку з тим, що внаслідок загострення хронічного захворювання на емоційному ґрунті, вона змушена була звернутись до лікаря та відкрити лікарняний, рапорт було направлено її знайомою, яка в травні 2022 року, в зв`язку з  воєнним станом виїхала за кордон та повернулася в м. Суми в січні місяці 2023 року та надала її квитанцію про направлення рапорту про відзив раніше поданого рапорту, колегія суддів зазначає наступне.
У відповідності до пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 по справах про звільнення за ст.38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.
При цьому, колегія судів зазначає, що жодних доказів на підтвердження вчинення будь-якого примусу з боку відповідача на позивача з приводу подання рапорту про звільнення ані до суду першої інстанції ані до суду апеляційної інстанції позивачем не надано.
Крім того, доводи позивачки про те, що її рапорт про звільнення за власним бажанням написаний під тиском відповідача або під емоційним тиском не є підставою для висновку про те, що позивач перебував під емоційним тиском, враховуючи те, що позивач є працівником поліції, а служба в поліції є державною службою тобто особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Також, дослідивши рапорт про відзив раніше поданого рапорту, який підписано позивачкою 09.04.2022, копія якого надана до суду апеляційної інстанції , колегія суддів зазначає , що в ньому ОСОБА_1 наводить обставини , які виникли вже після 09.04.2022, а саме вказує , що 11.04.22  нею у день звільнення відкрито лікарняний , який закритий 26.04.22 , тому вважає , що її звільнення відбулося з порушенням норм трудового договору , строки для подання рапорту про відзив раніше поданого рапорту про звільнення не порушені.
Вказаний рапорт ОСОБА_1  про відзив раніше поданого рапорту, який підписано 09.04.2022, не приймається судом до уваги  , оскільки в ньому ОСОБА_1 наводить обставини , які виникли вже після 09.04.2022, що свідчить про неможливість подання такого рапорту саме 09.04.2022 .
Подання (направлення) рапорту про відзив раніше поданого рапорту про звільнення після дати звільнення 11.04.2022 не створює жодних правових наслідків, оскільки відносини публічної служби припинено 11.04.2022 року за згодою сторін, а особа має право відкликати поданий рапорт про звільнення лише до спливу строку у який сторони домовились про звільнення, тобто до 11.04.2022 року.
Стосовно доводів апелянта про її звільнення у період її тимчасової непрацездатності, то колегія суддів зауважує, що встановлена статтею 40 КЗпП України заборона звільнення працівника у період його тимчасової непрацездатності  , розповсюджується на випадки звільнення працівника з роботи з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з підстав, визначених частиною першої статті 40 КЗпП України (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), у той час, як позивачка була звільнена зі служби в поліції за власним бажанням згідно пункту 7 частини першої статті 77 Закону № 580-VІІІ.
Аналогічні висновки щодо застосування норм права були наведені Верховним Судом зокрема у постановах від 23 червня 2021 року у справі № 813/740/17, від 15 лютого 2021 року у справі № 160/3607/19.
При цьому.  колегія суддів зазначає також про недоведеність позивачем протиправності її звільнення/порушення будь-яких її прав, звільненням її саме з 11.04.2022, враховуючи власноруч зазначене нею у рапорті прохання звільнити її 11.04.2022 року
З огляду на вищезазначене, колегія суддів не вбачає протиправності оскаржуваного наказу про звільнення позивачки зі служби в поліції від   08.04.2022 № 127 о/с  за п.7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) з 11 квітня 2022 року, у зв`язку із чим погоджується з висновком суду першої інстанції  про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про скасування зазначеного наказу.
Решта позовних вимог є похідними, тому задоволенню також не підлягають.
Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки висновків зроблених судом першої інстанції, в рішенні суду першої інстанції правильно дана правова оцінка обставин по справі, правильно застосовані норми матеріального та процесуального права при прийнятті рішення, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
У контексті оцінки доводів апеляційної скарги колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, колегія суддів вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи те, що рішення суду прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не виявила підстав для його скасування. 
Керуючись ст. ст.  242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328  Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу    залишити без задоволення.
Рішення  Сумського окружного адміністративного суду від 13.09.2022 по справі № 480/3591/22  залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Н.С. Бартош    А.М. Григоров