Дата документу 24.05.2023 Справа № 310/2233/21

Запорізький Апеляційний суд

ЄУН 310/2233/21 Пр. № 22-ц/807/73/23  	Головуючий у 1-й інстанції Богомолова Л.В. Повний текст рішення складено 01.12.2021 року. Суддя-доповідач Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 травня 2023 року                                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача)                Гончар М.С.
суддів                                                Кочеткової І.В., Подліянової Г.С.
за участі секретаря                                        Камалової В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя
ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 3-6), в якому просив встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у період з січня 2015 року до 21.09.2017 року, визнати двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 та в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , а також просить стягнути з відповідачки судові витрати по справі. 
В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що 13.01.2015 року позивач та відповідач створили сім`ю та почали разом мешкати в квартирі АДРЕСА_2 , яку винаймав позивач. У квітні 2015 року відповідачка завагітніла. 18.08.2015 року, під час спільного проживання однією сім`єю була придбана двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , в якій він разом з відповідачкою почали разом проживати. У вказаній квартирі позивач зробив ремонт та придбав меблі. Позивач замовляв металопластикові вікна на балкон та замінив усі вікна у квартирі у кількості 4 штуки, що підтверджується квитанціями, а також позивач замовив та оплатив вбудовану кухню. ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народилася спільна дитина:дочка ОСОБА_6 . 22.09.2017 року позивач та відповідачка зареєстрували шлюб, який рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30.10.2018 року був розірваний. На період вагітності та після народження дитини, відповідач ОСОБА_4 перебувала на утриманні позивача, оскільки не працювала та доходів не мала, а позивач постійно працює. 
Одночасно із поданням позову позивачем ОСОБА_1 було подано заяву про забезпечення позову у цій справі (т.с. 1 а.с. 48-49), в якій позивач ОСОБА_1 просив вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на кв. АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за ОСОБА_4 .
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Богомолову Л.В. (т.с. 1 а.с. 46).
Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 17 березня 2021 року (т.с. 1 а.с. 57-58) заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цій справі задоволено. 
Накладено арешт на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 18.08.2015 року, засвідченого приватним нотаріусом Романченко В.В.
Ухвалою суду першої інстанції від 17 березня 2021 року провадження у цій справі відкрито в порядку загального позовного провадження (т.с. 1 а.с. 60). 
Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19 листопада 2021 року (т.с. 1 а.с. 181-186) у задоволенні позову ОСОБА_1 у цій справі відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 1 а.с. 192-196) просив рішення суду першої інстанції у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Подліянову Г.С. (т.с. 1 а.с. 201).
Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 18 січня 2022 року (т.с. 1 а.с. 202), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (т.с. 1 а.с. 203) з урахуванням навантаження судді-доповідача та колегії суддів апеляційного суду (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 15 суддів, з яких 11 суддів складають судді судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень).
У період з 18 лютого 2022 року по 10 травня 2022 року суддя-доповідач перебувала у відпустці (довідка т.с. 1 а.с.218).
Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 25 травня 2022 року, не відбувся через зміну часу роботи Запорізького апеляційного суду у цей день у зв`язку із введенням в Україні правового режиму воєнного стану (т.с. 1 а.с. 219-220) та був відкладений без визначення конкретної дати судового засідання через перебування учасників цієї справи на тимчасово окупованій території Запорізької області внаслідок воєнної агресії РФ проти України та відсутність будь-якого зв`язку (поштового чи мобільного) з останніми, з урахуванням письмових рекомендацій Верховного Суду щодо особливостей здійснення правосуддя на території, на якій введено воєнний стан (т. с. 1 а.с. 221). 
Ухвалою апеляційного суду від 28 жовтня 2022 року (т.с. 1 а.с. 222) витребувано у Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію про перетинання державного кордону, починаючи з 24 лютого 2022 року, громадянами України: 1. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , відомості про паспорт відсутні, 2. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 , відомості про паспорт відсутні.
На виконання вказаної ухвали апеляційним судом отримано відповідь (т.с. 1 а.с. 224-228), за змістом якої: такі відомості відсутні.
У січні 2023 року апеляційним судом здійснено відповідний запит до Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих території України (т.с. 1 а.с. 229-232), у лютому 2023 року ухвалою апеляційного суду у Міністерства соціальної політики України (т.с. 1 а.с. 233) витребувано інформацію на підтвердження (спростування) в ЄІБД ВПО про взяття на облік громадян України: 1. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ; паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Краматорським МВ УМВС України в Донецькій області 10.03.2005 року, 2. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 ; паспорт громадянина України НОМЕР_4 , орган видачі – 2317, дата оформлення 05.10.2017 року, якщо підтверджується взяття на облік цих осіб в ЄІБД ВПО, то повідомити апеляційний суд про нове фактичне місце проживання/перебування цих осіб.
02.03.2023 року на виконання вищезазначеної ухвали апеляційного суду Міністерством соціальної політики України надано відповідь, що в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб інформація щодо запитуваних осіб відсутня (т.с. 1 а.с. 235-236).
Ухвалою апеляційного суду від 03.03.2023 року (т.с. 1 а.с. 237) дану справу призначено до апеляційного розгляду, з повідомленням про дату, час і місце розгляду цієї справи її учасників справи, у тому числі тому числі ОСОБА_1 та ОСОБА_5 через оголошення про їх виклик на веб-сайті судової влади України.
Відповідач ОСОБА_3 , як змінила прізвище своє прізвище з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_8 » ще 10.09.2021 року у зв`язку із укладенням шлюбу із ОСОБА_9  (свідоцтво про шлюб, копія т.с. 1 а.с. 173), тобто ще до ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції у цій справі, через свого представника – адвоката Коробко С.Є. подала апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі (т.с. 2 а.с. 6-14).
У дане судове засідання належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи (т.с. 1 а.с. 238-248), у тому числі представник позивача ОСОБА_1  – адвокат Безух М.І. в електронному кабінеті (т.с. 1 а.с. 243), на сайті Судової влади України (т.с. 1 а.с. 245-246) та через свого довірителя – ОСОБА_1  (т.с. 1 а.с. 247),що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України, всі учасники цієї справи не з`явились, окрім позивача ОСОБА_1 , клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.
Навпаки, представник відповідача  ОСОБА_3 ) - адвокат Коробко С.Є. подала апеляційному суду заяву (т.с. 2 а.с. 15-17), в якій просила розглядати дану справу за відсутності відповідача та її представника.
За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.
Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України, апеляційний суд ухвалив: заяву представника відповідача задовольнити, розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності всіх учасників справи, що не з`явились, за присутності позивача ОСОБА_1 .
Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 , який перед апеляційним судоми клопотань не мав, у тому числі на запитання апеляційного суду змінив в апеляційному суді свою позицію у цій справі з тієї, що мала місце у суді першої інстанції у цій справі начеб – то, з ініціативи його представника – адвоката Безуха М.І. (про те, що вони із відповідачкою грошей за квартиру продавцю (вітчиму відповідача) взагалі не платили), та вже наполягав на тому, що 142000,00 грн. (про які прямо зазначено у вищезазначеному договорі купівлі-продажу), за які була придбана вищезазначена спірна квартира, були його особистими коштами, їх йому дали його батьки, письмових доказів (розписок) останнього у справі немає і він їх зараз надати апеляційному суду не може, але батьків можна допитати як свідків у цій справі, він не просив його батьків допитувати, як свідків, у суді першої інстанції з приводу викладеного та у декларації своїй, як працівника поліції, він не зазначав про отримання цих коштів від батьків та придбання ним вказаної квартири та придбання ним цієї квартири, а лише зазначав, що вказана квартира є приватною власністю його дружини, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1  в особі представника ОСОБА_2  у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
В силу вимог ст. 258 ч. 1 ЦПК України судовими рішення є: … рішення, постанови… 
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи позивачу у задоволенні його вищезазначеного позову у цій справі у повному обсязі, керувався ст. 6-13, 76-81, 90, 230, 315, 259, 263-265, 352 ЦПК України, ст. 328,372 ЦК України ст. 3, 57, 60,70, 74 СК України та виходив із того, щоза відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені ст. 74 СК України, вважати майно (спірну квартиру) такою, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, позивачем у цій справі не було доведено факт його спільного сумісного проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу та не підтверджено, що джерелом набуття спірного майна є їх спільні сумісні кошти.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.
Так, суд першої інстанції при вирішенні цієї справи правильно виходив із такого.
Позивач у своєму вищезазначеному позові у цій справі просив встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу його з відповідачкою з 13.01.2015 року по 21.09.2017 року. Встановлення даного факту позивачу необхідно для вирішення спору із відповідачкою щодо права власності на двокімнатну квартиру, яке позивач, посилаючись на положення ст. 74 СК України, вважає спільним сумісним майном.
Предметом позову є визнання права власності на частину квартири АДРЕСА_1 , як на частку у спільному сумісному майні.
Судом першої інстанції було правильно встановлено, що право власності на вказану квартиру було зареєстроване за ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується витягом з ЄДРПНМ (т.с. 1 а.с.17).
Отже, предметом доказування у даній справі є обставини спільного проживання сторін однією сім`єю, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету та придбання вказаного нерухомого майна за спільні кошти в інтересах сім`ї в період набуття квартири у власність ОСОБА_4 .
Судом першої інстанції правильно встановлено, що 18.09.2015 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_10 продав та ОСОБА_4 купила за 142000,00 грн. двокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 (т.с. 1 а.с.15-16).
Продавець ОСОБА_10 є вітчимом ОСОБА_4 , знаходиться в зареєстрованому шлюбі з матір`ю відповідачки ОСОБА_11 , з якою проживає по теперішній час (ст. 82 ч. 1 ЦПК України).
Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №42451361 підтверджується факт набуття ОСОБА_4 право власності на двокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 (т.с. 1 а.с.15-16).
У позивача ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дитина: дочка ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 , виданого Бердянським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізької області від 26.06.2018 року (т.с. 1 а.с.9).
22.09.2017 року позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_4 уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_6 , виданого Бердянським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізької області від 26.06.2018 року (т.с. 1 а.с.10).
30.10.2018 року рішенням Бердянського міськрайонного суду шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 був розірваний (т.с. 1 а.с. 37-38).
Згідно із поясненнями ОСОБА_1 , наданими у суді першої інстанції, фактично сторони не стали проживати разом в червні 2018 року.
В обґрунтування позовних вимог, позивачем було надано суду першої інстанції: протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 30.05.2015 року, в якому ОСОБА_4 вказала адресу місця мешкання: АДРЕСА_6 (т.с. 1 а.с.11), протокол допиту потерпілої ОСОБА_4 , в якому місцем проживання ОСОБА_4 вказана адреса: АДРЕСА_6 (т.с. 1 а.с.12), заява ОСОБА_4 від 01.06.2015 року, в якому місцем проживання ОСОБА_4 вказана адреса: АДРЕСА_6 (т.с. 1 а.с.13), квитанція на виконання замовлення з виготовлення виробів із металопластику від 02.08.2017 року на ім`я ОСОБА_1 у сумі 13450 грн. (т.с. 1 а.с.18-19), квитанція на вироби для виготовлення кухні на ім`я ОСОБА_4 на суму 16600 грн. (т.с.1 а.с.20-21), довідки про доходи ОСОБА_1 з 01.01.2015 року по 06.11.2015 року на загальну суму 29775,51 грн. (т.с. 1 а.с. 22), з 07.11.2015 року по 31.12.2015 року на загальну суму 6264,00 грн. (т.с. 1 а.с. 23), з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року на загальну суму 63213,57 грн. ( а.с. 24), з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року на загальну суму 103278,69 грн. ( а.с. 25), з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року на загальну суму 112701,46 грн. (т.с. 1 а.с.26), фотографії, на яких міститься спільне зображення позивача та відповідачки (т.с. 1 а.с.27-36), висновок про ринкову вартість об`єкта оцінки спірної квартири на загальну суму 201000,00 грн. (а.с.39), а також судом допитані свідки з боку позивача: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 .
Судом першої інстанції правильно на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України в порядку ст. ст. 90, 230 ЦПК України для встановлення фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, були допитані свідки.
Свідок ОСОБА_12  пояснив, що він товаришує з ОСОБА_1 з 2012 року, ОСОБА_4 знає з 2015 року. Квартиру на АДРЕСА_7 він орендував разом із ОСОБА_1 з початку літа 2014 року. ОСОБА_4 почала проживати у квартирі з січня 2015 року. Із зазначеної квартири він тимчасово виїхав з 22.01.2015 року по 22.04.2015 року, а в середині літа 2015 року він переїхав на іншу квартиру і в квартирі залишилися жити ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Йому відомо, що потім вони переїхали до квартири на АДРЕСА_8 , де робили ремонт. Він приходив до ОСОБА_1 увечері, допомагав класти плитку. Бачив, як ОСОБА_1 купував спальний диван. Була вдома ОСОБА_4 чи ні, не пам`ятає. У Бердянську він перебував лише влітку, решту часу працював за кордоном. До ремонту у квартирі не був. За чиї гроші робився ремонт, він не знає.
Свідок ОСОБА_13  пояснив, що ОСОБА_1 його товариш, якого він знає із 2012 року, ОСОБА_4 знає з 2015 року. ОСОБА_1 та ОСОБА_4 жили спочатку на АДРЕСА_7 , потім переїхали на вул. 50 років СРСР. Він був у вказаній квартирі і бачив, що ОСОБА_1 робив ремонт. Один день він допомагав ОСОБА_1 робити стіни у ванній кімнаті з гіпсу. Ще бачив, як ОСОБА_16 робив барну стойку. Підтверджує, що 14.04.2014 року його призвали на військову службу терміном на один рік. Йому відомо, що до суду з позовом звернувся ОСОБА_17 для того, щоб оформити частину квартири на дочку.
За чиї гроші купувалися будівельні матеріали, він не знає, Про бюджет сторін йому невідомо.
Свідок ОСОБА_14  пояснила, що ОСОБА_1 знає з того моменту, як він почав зустрічатися з ОСОБА_4 у 2015 році. ОСОБА_4 знає, вони куми, не спілкуються через конфлікт. Адреса на вул. Волі їй не відома, вона не була, але зі слів їй відомо, що вони проживали по вул. Волі. Знає, що мешкали у квартирі по АДРЕСА_8 , у якій вона була 2 рази і бачила, що ОСОБА_1 робив ремонт у ванній кімнаті та туалеті. Їй відомо, що спірна квартира належала родині ОСОБА_4 . Їй відомо, що ОСОБА_1 працював у поліції, ОСОБА_4 теж підробляла, вона перукар. Крім того, вона знає, що батьки ОСОБА_4 допомагали їм. За бюджет ОСОБА_1 та ОСОБА_4 їй нічого не відомо. За чиї гроші робився ремонт, їй невідомо.
Свідок ОСОБА_15  пояснив, що ОСОБА_1 знає на протязі 10 років, відповідачку приблизно з 2015 року. Йому відомо, що деякий час вони проживали по АДРЕСА_7 , а потім жили на горі. ОСОБА_1 робив ремонт в квартирі, коли ОСОБА_4  була вагітна. Ремонт був капітальний, зносилися стіни, робилася підлога. У йогоприсутності нічого не купувалося. Де була дитина  ОСОБА_18  від першого шлюбу, йому невідомо.Вінзнає, що  ОСОБА_1  працював в поліції, а  ОСОБА_4  працювала перукарем під час вагітності і після народження дитини. Під час ремонту він допомагав робити проводку в квартирі, виносити будівельне сміття, допомагав заносити 13 мішків з клеєм. У його присутності  ОСОБА_1  купував багети і шпалери. За чиї гроші робився ремонт, він не знає. Деякий час вони проводили разом, він був на дні народження маленької дочки сторін, коли їй виповнився один рік. Вони разом відмічали хрестини дитині.
Свідок ОСОБА_11  пояснила, що ОСОБА_17 колишній зять, який хоче половину квартири. Вона пояснює, що рідна сестра її чоловіка ОСОБА_10 , яка не мала своїх дітей, у 2009 році попросила її доглянути, на що вони погодилися і забрали її до себе, де її доглядали і вона оформила спірну квартиру на її чоловіка ОСОБА_10 . У своїй сім`ї вони вирішили віддати квартиру дочки ОСОБА_18 і у 2010 році її дочка ОСОБА_19 перейшла жити в цю квартиру. У 2015 році вони вирішили офіційно оформити спірну квартиру на дочку договором купівлі-продажу за заниженою ціною, хоча дочка проживала у вказаній квартирі з 2010 року. Таке рішення вони прийняли тому, що її чоловік має двох дорослих двох дітей від попереднього шлюбу і щоб не було ніяких конфліктів у чоловіка з його дітьми, вони і вирішили оформити саме договір купівлі-продажу. За вказаним договором вона дала гроші чоловікові, щоб він віддав дітям гроші, щоб між ними не було жодного конфлікту. При оформленні договору купівлі-продажу була присутня вона, її чоловік та її дочка ОСОБА_4 , яка і оплачувала всі витрати. Її дочка працювала перукарем і заробляла добре. Під час ремонту у квартирі ніхто не жив, оскільки жити там було неможливо, тому її донька жила у них. Про ОСОБА_1 вона вперше почула від доньки влітку 2015 року. Вона підтверджує, що після оформлення договору купівлі-продажу у квартирі було зроблено гарний ремонт, оскільки квартира стала власністю доньки. Вона допомагала грошима дочці на ремонт квартири. Влітку в них відпочивають відпочиваючи, вже є і постійні відпочиваючи, тому гроші в неї були.
Свідок ОСОБА_20 пояснила, що ОСОБА_19 вона знає, як сусідку та стосунки у них сусідські, ОСОБА_1 не знає, але бачила. У будинку по АДРЕСА_9 вона проживає з 1986 року. Як їй відомо, батьки купили ОСОБА_4 цю квартиру у 2010 році, в якій спочатку зробили косметичний ремонт, а потім у 2015 році зробили гарний ремонт. У квартирі ремонт був з кінця літа та приблизно до кінця листопада. Вона бачила, що ремонт робили найняті працівники. Вона бачила, що ОСОБА_1  приходив і уходив, але постійно не жив, а жити у квартирі став лише у 2017 році. Підтверджує, що приблизно через місяць після початку ремонту вона піднімалася до квартири відповідачки, в якій бачила ОСОБА_1 і з ним ще одного хлопця.
Свідок ОСОБА_21 пояснила, що ОСОБА_4 вона знає, оскільки в них діти приблизно одного віку, стосунки добрі, проживають в одному будинку, але у різних під`їздах. ОСОБА_1 знає, стосунків жодних не має. Їй відомо, що родина ОСОБА_4 вирішила переоформити квартиру на неї, потім почали робити в ній ремонт. Першого разу вона побачила ОСОБА_1 , коли їхній дочці було півроку. Знає, що одружилися у 2017 році, вона була присутня як гостя на весіллі. Їй відомо, що під час ремонту ОСОБА_18 жила у батьків.
Свідок ОСОБА_9 пояснив, що знає відповідачку з 2014-2015 років, оскільки їх батьки спілкуються. В 2015 році він давав ОСОБА_18 в борг 50 тисяч грн.. на ремонт квартири.
Після встановлення вказаних обставин, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про таке.
Відповідно до ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, а також інші факти від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб в порядку позовного провадження при наявності спору про право цивільне.
Згідно із ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
І хоча проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя, але між особами, які проживають однією сім`єю без шлюбу виникають певні сімейні права та сімейні обов`язки, які в деяких випадках прирівнюються до прав та обов`язків подружжя.
А тому, у взаємовідносинах позивачки та відповідача слід дослідити характерні риси, притаманні подружжю, а саме їх взаємні права та обов`язки, обов`язки батьків і дітей, побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки, їх спільного проживання та пов`язання їх спільним побутом.
За змістом ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Так, за змістом наведених судом вище норм законодавства, зокрема сімейного, слідує, що хоча проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу не породжує виникнення в них прав та обов`язків подружжя, однак якщо такі жінка та чоловік не перебувають в будь-якому іншому шлюбі в період такого спільного проживання, то на майно, набуте ними за час спільного проживання однією сім`єю, поширюється режим спільної сумісної власності, який регулюється тими же нормами, що і режим спільної сумісною власності майна подружжя. Відтак, майно, набуте жінкою та чоловіком під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, може бути визначено та поділено між ними за тими ж правилами та на тих же підставах, що й спільне сумісне майно подружжя, зокрема із застосуванням презумпції спільності майна подружжя. Однак, для можливості такого поділу попередньо підлягає встановленню судом внаслідок доведення належним чином позивачем саме факт проживання чоловіка та жінки (сторін по справі) однією сім`єюбез реєстрації шлюбу між собою в певний період часу, протягом якого і було придбане спірне майно, поділ якого просить здійснити в судовому порядку позивач.
Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.
Наведене узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року в справі №127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі №343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі№522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі №354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі №490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі №588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі №279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі №748/897/18, від 11 грудня 2019 року в справі №712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі №490/4949/17, від 18 грудня 2019 року в справі №761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року в справі №490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року №757/8786/15-ц.
Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.
На підтвердження того, що сторони проживали разом, ОСОБА_1 надав докази - показання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .
Аналізуючи вищезазначені пояснення свідків позивача: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , суд першої інстанції правильно встановив, що жоден із вказаних свідків особисто не був свідком постійного спільного проживання позивача та відповідача до реєстрації шлюбу.
Так, свідок ОСОБА_12 пояснив, що спочатку квартиру по вул. Свободи він орендував разом з ОСОБА_1 , але в кінці січня 2015 року він з квартири виїхав. В Бердянську він перебуває лише влітку, останній час він працює за кордоном.
З пояснень допитаних судом свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 не можна встановити ознак спільного проживання однією сім`єю, ведення спільного бюджету, вкладання відповідних коштів та джерела їх походження саме на час набуття відповідачкою у власність спірної квартири.
Жоден із вказаних свідків не підтвердив факти ведення сторонами спільного господарства, наявність у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї на час оформлення договору купівлі-продажу квартири, що підлягають доведенню у даній справі.
Згідно із усталеною судовою практикою самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року по справі №466/3769/16-ц).
Суд першої інстанції правильно вважав, що надані позивачем докази, а саме: протокол прийняття заяви про вчинене  кримінальне правопорушення від 30.05.2015 року, в якому  ОСОБА_4  вказала адресу:  АДРЕСА_6  (т.с. 1 а.с.11), протокол допиту потерпілої ОСОБА_4  від 31.05.2015 року, в якому місцем проживання  ОСОБА_4  вказана адреса:  АДРЕСА_6  (т.с. 1 а.с.12), заява ОСОБА_4  від 01.06.2015 року, в якому місцем проживання  ОСОБА_4  вказана адреса:  АДРЕСА_6  (т.с. 1 а.с.13),  на які позивач посилається як на докази їх спільного з відповідачкою проживання на момент придбання спірної квартири, не доводять фактів перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах з січня 2015 року, ведення сторонами спільного господарства, наявність у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Сам по собі факт перебування з відповідачкою у близьких стосунках чоловіка та жінки, що не заперечувалось відповідачкою, не може свідчити, що сторони проживали в зазначений період (з січня 2015 року до укладення шлюбу) однією сім`єю, а придбане одним із них майно є спільною сумісною власністю сторін, оскільки позивачу необхідно надати докази ведення спільного господарства, наявності у сторін бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Крім того докази у кримінальному провадженні, в якому відповідачка вказала місце мешкання за адресою: АДРЕСА_6 , не є визнанням позову в даній справі.
Квитанція на виконання замовлення з виготовлення виробів із металопластику від 02.08.2017 року на ім`я ОСОБА_1 у сумі 13450 грн., підтверджує, що 02.08.2017 року позивач ОСОБА_1 зробив замовлення №69 на виготовлення виробів з металопластику (т.с. 1 а.с.18-19).
При цьому суд першої інстанції правильно зазначав, що вказане замовлення було зроблено фактично через два роки після оформлення договору купівлі-продажу спірної квартири.
Квитанція на вироби для виготовлення кухні на ім`я ОСОБА_4 на суму 18 900 грн. (т.с. 1 а.с.20-21), яка надана позивачем, не свідчить про сплату кухні позивачем, а є лише підтвердженням того, що саме відповідачка замовляла кухню вартістю 18900 грн.
При цьому суд першої інстанції правильно зазначав, що вказане замовлення було сплачено 17.08.2017 року, тобто фактично через два роки після оформлення договору купівлі-продажу спірної квартири.
Надані позивачем довідки про реєстрацію зброї за адресою: АДРЕСА_10 підтверджують реєстрацію мисливської гладкоствольної зброї згідно КНС-№1545 за адресою АДРЕСА_10 у 2017 році, тобто через 2 роки після купівлі відповідачкою квартири та саме в тому році, коли був зареєстрований шлюбу сторін.
Надана позивачем довідка вих.№47 від 10.08.2017 року про те, що ОСОБА_1  проживав в квартирі АДРЕСА_11  свідчить про те, що позивач через 2 роки після купівлі відповідачкою спірної квартири почав проживати в квартирі без реєстрації не є підтвердженням факту проживання однією сім`єю без реєстрацію шлюбу позивача та відповідача з січня 2015 року і до часу купівлі спірної квартири.
Довідки про доходи ОСОБА_1 з 01.01.2015 року по 06.11.2015 року на загальну суму 29775,51 грн. (т.с.1 а.с. 22), з 07.11.2015 року по 31.12.2015 року на загальну суму 6264,00 грн. (а.с.23), суд першої інстанції правильно оцінив як неналежні докази, оскільки вони не свідчать про те, що отримана заробітна плата позивача ОСОБА_1 була вкладена у спільній з ОСОБА_4 бюджет до реєстрації шлюбу і ці кошти були використані для придбання спірної квартири.
Твердження позивача про те, що відповідачка ніде не працювала і знаходилася на повному його утриманні суперечать як показам відповідачки, так і показам допитаних з боку позивача свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які підтвердили покази відповідачки в тієї частині, що вона під час вагітності, а потім після народження дитини працювала перукарем.
Довідки про доходи ОСОБА_1 з 01.01.2015 року по грудень 2015 року включно на загальну суму 35539,51 грн. підтверджує отримання ОСОБА_1 доходу у 2015 році, з якої позивач сплачував орендну плату за квартиру АДРЕСА_2 (т.с.1 а.с.22-23)
Довідки про доходи ОСОБА_1 з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року на загальну суму 63213,57 грн. ( а.с. 24), з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року на загальну суму 103278,69 грн. (а.с. 25), з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року на загальну суму 112701,46 грн. ( а.с. 26), суд першої інстанції правильно оцінив як неналежні докази, оскільки вказані доходи у вигляді заробітної плати були отримані позивачем після оформлення договору купівлі-продажу спірної квартири.
Фотографії, на яких міститься спільне зображення позивача та відповідачки (т.с.1 а.с.27-36), суд першої інстанції правильно оцінив як неналежні докази, оскільки вони не містять інформації щодо предмета доказування, так як не підтверджують постійне проживання сторін однією сім`єю на час оформлення договору купівлі-продажу спірної квартири.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що твердження позивача ОСОБА_1 про те, що за спірну квартиру грошові кошти не сплачувалися суперечать укладеному договору купівлі-продажу від 18.08.2015 року, згідно якого вартість квартири складає 142000 грн. (т.с. 1 а.с.15-16).
Оскільки, в силу вимог ст. 204 ЦК України (презумпція правомірності правочину) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Так, позивач та його представник не надали суду першої інстанції у цій справі будь-якого рішення будь-якого суду про визнання вищезазначеного договору купівлі-продажу квартири удаваним з підстав укладення під цим договором договору дарування тощо. 
В обґрунтування незгоди з позовними вимогами позивача, ОСОБА_5 надала суду довідку від 02.04.2021 року, підписаною директором ЗДО «Колосок» про те, що ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , дійсно відвідувала Новопетрівський дошкільний заклад освіти «Колосок» з 01.09.2014 року по 01.08.2015 року (т.с. 1 а.с.80).
Згідно із довідкою Новопетрівського старостинського округу Осипенківської сільської ради №131 від 16.04.2021 року, підписаною старостою Л.Ситник та засвідченою печаткою, ОСОБА_5 та її донька ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , фактично проживали без реєстрації з вересня 2014 року по жовтень 2015 року за адресою: АДРЕСА_12 .
Вказані довідки оформлені належним чином та ніким не спростовані.
Відповідно до договору купівлі-продажу від 18.08.2015 року ОСОБА_10 продав, а ОСОБА_4 купила спірну квартиру за 142000,00 грн. (т.с. 1 а.с.50-51).
Відповідно до п.2.2 вказаного договору покупець повідомив продавця, що у зареєстрованому або фактичному шлюбі не перебуває, квартира яка є предметом цього договору, набувається за власні гроші та буде належати йому на праві особистої приватної власності.
Суд першої інстанції правильно зазначав, що вказаний договір позивачем у встановленому законом порядку не оскаржувався.
За змістом ст. 74 СК України у разі пред`явлення позову про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, позивач повинен довести початок та кінець такого проживання, а також набуття в цей період спірного майна.
Зазначені обставини повинні бути підтверджені належними та допустимими доказами.
Отже, підсумовуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своїх вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю, а саме: не надано доказів спільного проживання з ОСОБА_4 однією сім`єю як чоловік та дружина з січня 2015 року до укладання шлюбу, ведення з нею спільного господарства у цей період, наявності у нього та ОСОБА_4 спільного бюджету до часу реєстрації шлюбу, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між ними подружніх взаємних прав та обов`язків або інших доказів, які б вказували на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю .
Розглянувши вимоги ОСОБА_1 в частині визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, суд першої інстанції правильно зазначав таке.
Відповідно до положень ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно із положенням ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (ч.1 ст.57 СК України ).
Сумісна власність - це різновид права спільної власності, що належить двом або більше особам одночасно на один і той самий об`єкт без визначення часток кожного з них.
Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Як роз`яснено у п. п. 23, 24 постанови Пленум Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" , вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.
З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (ст. ст. 3, 74 СК України).
Саме такий правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19).
Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у ст. 60 СК України.
За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.
Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що твердження позивача про те, що під час оформлення договору купівлі – продажу він сплачував обов`язкові платежі приблизно у розмірі 12 тис. грн. належними доказами у цій справі не підтверджені.
Отже, суд першої інстанції правильно встановив, що позивачем не надано доказів, що в придбання спірної квартири ним були вкладені особисті кошти; подані позивачем докази не підтверджують факт ведення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя, набуття майна, тощо.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Одне лише спільне проживання не є достатнім для визнання фактичного подружжя сім`єю без наявності інших ознак сім`ї.
За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені ст. 74 СК України, вважати майно (спірну квартиру) такою, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.
Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін, про що, також зазначено в Постанові Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 442/2219/11.
Отже, підсумовуючи вищевикладене, судом першої інстанції правильно враховано, що позивачем не доведено факт його спільного сумісного проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, не підтверджено, що джерелом набуття спірного майна є їх спільні сумісні кошти, тому в задоволені позову в частині визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя слід також відмовлено.
Підсумовуючи вище викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позов позивача ОСОБА_1 не підлягає задоволенню у цій справі з указаних підстав.
Доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1  в особі представника ОСОБА_2  дублюють доводи його позовної заяви у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.
Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача та його представника, викладену в його позові, яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.
В силу вимог ст. 20 ч.1 ЦК України право на захист ОСОБА_1 , як особа, здійснює на свій розсуд.
Позивач ОСОБА_1 , який перед апеляційним судом будь-яких клопотань не заявляв, в суді апеляційної інстанції на свій розсуд лише в усній формі змінив обставини, якими він обґрунтовував свій позов у суді першої інстанції у цій справі, а саме: замість того, що «вони із відповідачкою грошей за квартиру продавцю – вітчиму відповідача взагалі не платили», наполягав на тому, що «142000,00 грн. (про які прямо зазначено у вищезазначеному договорі купівлі-продажу), за які була придбана вищезазначена спірна квартира, були його особистими коштами, їх йому дали його батьки, письмових доказів (розписок) останнього у справі немає і він їх зараз надати апеляційному суду не може, але його батьків можна допитати як свідків у цій справі, хоча він не просив його батьків допитувати, як свідків, у суді першої інстанції з приводу викладеного та у декларації своїй, як працівника поліції, він не зазначав про отримання цих коштів від батьків та придбання ним вказаної квартири, а зазначав лише, що вказана квартира є приватною власністю його дружини…».
Проте, в силу вимог ст. 367 ч. 6 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не переглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Також, в силу вимог ст. 364 ч. 1 ЦПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне провадження.
Апеляційним судом встановлено, що стороною позивача у цій справі була подана апеляційна скарга (т.с. 1 а.с. 192-199), яка у подальшому у порядку, передбаченому ст. 364 ч. 1 ЦПК України не доповнювалась і не змінювалась.
Тому, апеляційний суд мав переглядати та переглядав законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі лише в межах доводів, викладених у цій апеляційної скарзі сторони позивача, поданій в установленому ЦПК України порядку, без урахування вищезазначених усних її доповнень в апеляційному суді у даному судовому засіданні позивачем ОСОБА_1 .
Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.
За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ж одні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України). Підстави для звільнення від доказування позивача, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.
Позивач та представник останнього не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.
Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги сторони позивача.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).
В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Апеляційним судом на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України, з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги сторони позивача, можуть бути прийняті у цій справі як докази, передбачені ст. ст. 367 ч. 3 ЦПК України, додані стороною позивача до її апеляційної скарги у цій справі докази: - депозитний договір ОСОБА_23 від 24.11.2020 року із Приватбанк, який був закрий 27.12.2013 року копія т.с. 1 а.с. 197), - заява від 09.06.2015 року про видачу готівки   ОСОБА_24 на суму 14000,00 грн. (копія т.с. 1 а.с. 198), - інформація «Ощадбанк» по вкладу від 09.06.2015 року про попереднє зарахування 1000,00 грн., повернення 14000,00 грн. ОСОБА_24 (копія т.с. 1 а.с. 199).
Проте, цими доказами сторони позивача не спростовуються правильно встановлені судом першої інстанції фактичні обставини цієї справи та правильні висновки суду першої інстанції у цій справі.
Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.
В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.
Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення по суті цієї справи.
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.
Крім того, судом першої інстанції правильно з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України вирішено питання про судові витрати, пов`язані із розглядом цієї справи судом першої інстанції. 
За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі, або ж його зміни.
Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачеві у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.
Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19 листопада 2021 року у цій справі залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.
Повний текст постанови апеляційним судом складений 29.05.2023 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Кочеткова І.В.	Подліянова Г.С.