Постанова
Іменем України      
 
26 квітня 2023 року   
м. Київ
 
справа № 644/5819/20
провадження № 61-1787св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач), суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Єніна Лариса Вікторівна, 
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 червня 2021 року в складі судді: Черняка В. Г., та постанову Полтавського апеляційного суду від 04 січня 2023 року в складі колегії суддів: Дорош А.І., Лобова О. А., Триголова В. М.,
 
Історія справи
Короткий зміст позову
 
07 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Єніна Л. В., про визнання договору дарування недійсним.
 
Позов мотивований тим, що 06 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернуся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив суд застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму грошових коштів у розмірі 240 000 грн, а також витребувати у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 картину «Вселенная». 
 
Одночасно зі зверненням до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 подавав заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти заборону відчуження на 30/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . Станом на момент звернення позивача ОСОБА_1 в суд із вказаною заявою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містилися відомості про те, що відповідачу ОСОБА_2 належало 30/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . 
 
12 лютого 2020 року за наслідками розгляду вказаної заяви Орджонікідзевський районний суд м. Харкова постановив ухвалу, якою відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні заяви про забезпечення позову у повному обсязі. 
 
30 червня 2020 року за наслідками розгляду цивільної справи № 644/894/20 судом прийнято рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені частково та вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму грошових коштів у розмірі 240 000 грн. 
 
15 липня 2020 року Харківським апеляційним судом винесено постанову, якою оскаржувану ухвалу скасовано та постановлено нове судове рішення і заборонено відчуження 30/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , належних ОСОБА_2 
 
20 липня 2020 року позивачу ОСОБА_1 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно стало відомо про те, що ще 17 червня 2020 року, тобто під час перебування на розгляді в суді першої інстанції цивільного позову про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів, а також під час апеляційного перегляду в суді апеляційної інстанції ухвали суду про відмову у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову, відповідач ОСОБА_2 незаконно та протиправно позбувся єдиного належного йому нерухомого майна (30/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 ), переоформивши право власності на нього на ім`я своєї матері ОСОБА_3 , яка згідно доступної з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно інформації набула право власності на вказану частину житлового будинку на підставі договору дарування, посвідченого 17 червня 2020 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єніною Л. В. за реєстровим № 468. 
 
Позивач вважав, що, відчуживши єдине належне нерухоме майно на користь своєї матері, відповідач ОСОБА_2 намагається будь-яким чином унеможливити поновлення порушених прав ОСОБА_1 , на користь якого судовим рішенням присуджена до стягнення з відповідача ОСОБА_2 достатньо велика сума грошових коштів. 
 
При укладенні договору дарування, посвідченого 17 червня 2020 року ПН ХМНО Єніною Л. В. за № 468, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 :
знали про судовий спір, що перебував на розгляді в Орджонікідзевському районному суді м. Харкова у справі № 644/894/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності правочину та стягнення грошових коштів;
намагалися уникнути примусової реалізації цього майна в межах виконавчого провадження з примусового виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 червня 2020 року у справі № 644/894/20. 
 
Будь-якого іншого майна, належного відповідачу ОСОБА_2 , за рахунок реалізації якого можливо виконати рішення суду від 30 червня 2020 року у справі № 644/894/20, за твердженням позивача, наразі у відповідача ОСОБА_2 , вже немає. У зв`язку з цим, судове рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 грошових коштів, загальний розмір яких на цей час становить 240 000 грн, так і залишиться невиконаними. 
 
Оспорюваний позивачем, укладений відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , договір дарування частини житлового будинку має очевидні ознаки фіктивності і підлягає визнанню недійсним з наступних підстав. Відповідач ОСОБА_2 відчужив належну йому частину житлового будинку на користь своєї матері ОСОБА_3 . Відчуження вказаного майна відповідач ОСОБА_2 вчинив після того, як було відкрито провадження в Орджонікідзевському районному суді м. Харкова у справі за позовом ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності договору та стягнення грошових коштів. ОСОБА_2 розумів, що в результаті рішення апеляційного суду може бути накладено арешт на належні йому на той час 30/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . Відчуживши вказане майно на користь своєї рідної матері ОСОБА_3 , відповідач ОСОБА_2 все одно продовжує бути зареєстрованим за адресою цього ж будинку АДРЕСА_1 , він продовжує використовувати його у своїх інтересах та в інтересах своєї родини. 
 
Позивач вважав, що дії сторін оспорюваного договору дарування спрямовані були виключно на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича виключно з єдиною метою - приховати це майно від державного виконавця, аби в майбутньому за його рахунок не було виконано рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 червня 2020 року у справі № 644/894/20 про стягнення грошових коштів на користь ОСОБА_1 . За таких обставин, оспорюваний договір дарування частини житлового будинку був укладений з порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що згідно статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
 
ОСОБА_1 просив:
визнати недійсним договір дарування укладений 17 червня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єніною Л. В, за реєстровим № 468, за яким ОСОБА_2 подарував 30/100 частин будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_3 ; 
судові витрати покласти на відповідачів.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 червня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
у спорі, що виник із договору дарування нерухомого майна, укладеного сторонами, які є близькими родичами, суд ретельно перевірив і оцінив надані суду докази як про фактичне існування обставин, що передували укладенню оспорюваного договору дарування так і реальність вчинення будь-яких дій на виконання такого правочину - безоплатного передання нерухомого майна у власність іншій особі;
відповідачі в запереченні на позов зазначили, що ОСОБА_3 є не матір`ю ОСОБА_2 , як про це зазначає в позові позивач, а його колишньою дружиною. Шлюб між ними розірвано 03 травня 2001 року, відчуження за договором дарування 30/100 будинку АДРЕСА_1 було зумовлено тим, що у них з відповідачем ОСОБА_2 від шлюбу є діти - троє синів. Наймолодший син, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав та був зареєстрований разом з матір`ю ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_2 . На підставі рішення Апеляційного суду Харківської області від 27 квітня 2016 року ОСОБА_3 та її сина ОСОБА_4 виселено та знято з реєстрації за адресою; АДРЕСА_3 . Зазначене рішення було виконано в 2019 році. ОСОБА_5 , 2006 року народження і його мати потребували постійного житла та реєстрації за місцем проживання. Іншого нерухомого майна ОСОБА_3 не має. При укладенні договору дарування від 17 червня 2020 року, ОСОБА_2 не мав на меті уникнення відповідальності від грошового зобов`язання, а мав на меті передати ОСОБА_3 право власності на житло, забезпечення колишньої дружини і їх спільного неповнолітнього сина постійним житлом, де вони і зареєструвалися. На підтвердження існування зазначених обставин, що передували укладенню оспорюваного договору дарування, направленості їх дійсного волевиявлення при укладенні правочину - договору дарування відповідачі надали суду відповідні письмові докази;
судом при оцінці дійсного волевиявлення сторін при укладенні правочину, прийнято до уваги, що ОСОБА_2 уклав договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єніною Ларисою Вікторівною за реєстровим № 468, за яким 30/100 частин будинку АДРЕСА_1 він подарував ОСОБА_3 був укладений 17 червня 2020 року, а рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від у справі № 644/894/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності правочину та стягнення грошових коштів - прийнято 30 червня 2020 року. Тобто оспорюваний позивачем правочин був укладений ще до винесення судом рішення про стягнення грошових коштів на користь позивача;
посилання позивача про наявність ознаки фіктивного правочину, а саме, що відчуження вказаного майна відповідачем ОСОБА_2 вчинено після того, як вже було відкрито провадження в Орджонікідзевському районному суді м. Харкова у справі за позовом ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності договору та стягнення грошових коштів - свідчить про те, що правочин було вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином - суд вважав таким, що є тільки суб`єктивною думкою позивача якою жодним чином не спростовується твердження відповідачів щодо дійсної мети передавання ОСОБА_3 права власності на житло для забезпечення колишньої дружини і їх спільного неповнолітнього сина постійним житлом, де вони і зареєструвалися. Після укладення договору дарування 30/100 частин будинку АДРЕСА_1 відповідач ОСОБА_3 і її неповнолітній син, зареєстрували місце проживання і фактично стали користуватись цим житлом. Зазначені обставини не спростовують твердження відповідачів про вчинення ними правочину - договору дарування саме з наміром створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином спрямованим на реальне настання таких наслідків - для забезпечення постійним житлом колишньої дружини і їх спільного неповнолітнього сина житлом, де вони і зареєструвалися, а не для уникнення звернення стягнення на це майно при можливому в майбутньому зверненні стягнення на виконання рішення суду;
ОСОБА_2 на момент укладення договору дарування не мав жодних перешкод з юридичної точки зору для вчинення правочину. Рішення в зазначеній цивільній справі № 644/894/20 Орджонікідзевським районним судом м. Харкова було ухвалено - 30 червня 2020 року. Харківський апеляційний суд ухвалив постанову про скасування ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2020 року про відмову задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову 15 липня 2020 року;
доводи відповідача ОСОБА_2 в аргументування невизнання позову про фіктивність договору дарування вчиненого ним за наявності підтвердження фактичного існування обставин, що ОСОБА_3 - мати його сина та їх син терміново потребували забезпечення житлом та реєстрацію за місцем проживання, і він розпорядився своєю власністю на законних підставах та мав намір на настання реальних правових наслідків укладання такого правочину - суд вважає такими, що знайшли своє підтвердження під час судового розгляду. При укладенні 17 червня 2020 року договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єніною Л. В. за реєстровим № 468, за яким ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 30/100 частин будинку АДРЕСА_1 воля сторін відповідала зовнішньому її прояву та вони передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином. За таких обставин, оспорюваний договір дарування частини житлового будинку укладений сторонами без порушення частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, і підстав для визнання його недійсним відповідно до положень статті 234 ЦК України судом не вбачається.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 04 січня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 червня 2021 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. Предметом даного спору є визнання договору дарування частини житлового будинку недійсним, як укладеного з порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України;
оцінюючи доводи позивача про визнання оспорюваного договору дарування недійсним з підстав недотриманням вимог частини першої, п`ятої статті 203 ЦК України, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що воля сторін відповідала зовнішньому її прояву та вони передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, тобто оспорюваний договір дарування частини житлового будинку був укладений його сторонами без порушення частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, і підстав для визнання його недійсним відповідно до положень статті 234 ЦК України не вбачається;
колегія суддів зазначила, що спірні відносини виникли між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з моменту укладення договору міни від 21 жовтня 2010 року, тобто з 2010 року ОСОБА_2 за потреби мав реальну можливість позбутися нерухомого майна з метою уникнення певних боргових зобов`язань. Після укладення договору дарування 17 червня 2020 року ОСОБА_3 та їх спільний неповнолітній син ОСОБА_4 зареєструвалися у спірній частині житлового будинку та почали ним користуватися, тобто правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Матеріали справи не містять доказів, що відповідач ОСОБА_2 не виконує рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 червня 2020 року, тобто відсутні підстави вважати, що договір дарування був укладений виключно з метою утруднити або взагалі зробити неможливим фактичне виконання судового рішення про стягнення з нього на користь ОСОБА_1 грошових коштів. За вказаних обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не надав належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження фіктивності укладеного договору дарування.
 
Аргументи учасників справи
 
У лютому 2023 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 червня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 04 січня 2023 року, в якій просить: скасувати оскаржені рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити; стягнути із відповідачів на користь позивача судові витрати.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що:
21 жовтня 2010 року ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_2 30/100 частин будинку АДРЕСА_1 за договором міни. Взамін ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 картину «Всесвіт» та доплату в сумі 240 000 грн. Не заперечуючи факт отримання грошових коштів за обміняну частину будинку, ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 з позовом, в результаті розгляду якого 21 квітня 2016 року Орджонікідзевський районний суд м. Харкова ухвалив рішення у справі № 644/13081/14-ц, яким визнав недійсним договір міни частини будинку, повернувши сторони в первісний стан. Оскільки обміняну картину та доплату ОСОБА_2 не повернув, 06 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся в Орджонікідзевський районний суд м. Харкова із позовом, в якому просив суд застосувати наслідки недійсності договору міни: витребувати у ОСОБА_2 на його користь картину та стягнути 240 000 гривень. Одночасно зі зверненням в суд із позовом, ОСОБА_1 подав суду заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти на частину будинку заборону відчуження і заборонити ОСОБА_2 розпоряджатися нею, а державним реєстраторам прав на нерухоме майно - вносити щодо неї зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 12 лютого 2020 року Орджонікідзевський районний суд м. Харкова виніс ухвалу у справі № 644/894/20, якою відмовив ОСОБА_1 у задоволенні його заяви про забезпечення позову. Не погоджуючись із цією ухвалою, 26 лютого 2020 року ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку. 15 липня 2020 року Харківський апеляційний суд виніс постанову, якою заборонив-таки відчуження належної ОСОБА_2 частини будинку в забезпечення позову ОСОБА_1 про стягнення на його користь грошей з ОСОБА_2 . Проте 17 червня 2020 року ОСОБА_2 переоформив спірну частину будинку за оспорюваним за договором дарування на ОСОБА_3 , яка була не тільки його родичкою, але й представником у справі про застосування наслідків реституції, і була добре обізнана з перебігом подій в цьому процесі. Тобто, вже після пред`явлення до нього позову про стягнення з нього грошей в порядку реституції та початку розгляду цієї справи судом, під час апеляційного розгляду заяви про забезпечення позову (предметом якої була саме ця частина будинку), ОСОБА_2 за невідплатним договором дарування відчужив цю частину будинку - єдине майно, на яке можна було звернути стягнення задля виконання судового рішення про повернення ОСОБА_1 сплачених йому за цю частину будинку грошей;
факт розлучення в 2001 році  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не узгоджується з фактом народження їхнього спільного сина ОСОБА_4 у 2006 році. ОСОБА_3 із ОСОБА_2 разом проживають, ведуть спільне господарство, і ОСОБА_3 представляє інтереси ОСОБА_2 у різних справах, у тому числі й у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності договору та стягнення грошей;
суд першої інстанції встановив, відповідачі не заперечували і з реквізитів їхніх заяв по суті вбачається, що обидва відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 наразі проживають і зареєстровані саме за адресою спірної частини будинку, ведуть спільні побут і господарство. Незважаючи на перехід права власності від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , і ОСОБА_2 , і ОСОБА_4 проживають там спільно з ОСОБА_3 ;
цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник, проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених оспорюваними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.?Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином, а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним;
будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину - правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам;
відчуження боржником майна після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості в принципі є недобросовісною дією та зловживанням правами, оскільки порушує майнові інтереси кредитора і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника;
спірні правовідносини ОСОБА_1 із ОСОБА_2 і ОСОБА_3 характеризуються тим, що відповідачі намагаються приховати від звернення на неї стягнення відсуджену у позивача частину будинку після пред`явлення позивачем у суд позову про повернення йому сплачених за цю ж частину будинку коштів у порядку реституції - всього лише за декілька днів до винесення судом рішення по справі за цим позовом Відповідачі намагалися змінити титульного власника частини будинку після звернення позивача в суд із заявою про забезпечення його позову шляхом заборони розпоряджатися цією ж частиною будинку.
 
Рух справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
24 лютого 2023 року справа передана судді-доповідачу Крату В. І.
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 березня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
 
Межі та підстави касаційного перегляду
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
 
В ухвалі Верховного Суду від 08 лютого 2023 року зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц; від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц; від 17 липня 2019 року у справі № 299/396/17; від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17; від 31 липня 2019 року у справі № 712/15231/17; від 07 серпня 2019 року у справі № 296/6014/17; від 19 серпня 2019 року у справі № 552/5804/15-ц; від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18; від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19; від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18; від 02 червня 2021 року у справі № 904/7905/16; від 16 червня 2021 року у справі № 747/306/19; від 15 вересня 2021 року у справі № 202/7607/14-ц.
 
Фактичні обставини
 
Суди встановили, що 17 червня 2020 року ОСОБА_2 уклав договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єніною Л. В. за реєстровим № 468, за яким 30/100 частин будинку АДРЕСА_1 подарував ОСОБА_3 .
 
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 червня 2020 року у справі № 644/894/20:
позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності правочину та стягнення грошових коштів, задоволено частково;
стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму грошових коштів в розмірі 240 000 грн як наслідок застосування реституції;
в задоволенні вимог ОСОБА_1 щодо зобов`язання повернути картину «Вселенная» відмовлено.
стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 2 400 грн.
 
Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру (частина третя статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень»).
 
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 квітня 2016 року в справі № 644/13081/14-ц, залишеним без змін постановою апеляційного суду Харківської області від 29 січня 2018 року та постановою Верховного Суду від 21 січня 2020 року:
в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням шляхом виселення їх з 30/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 з усіма проживаючими особами відмовлено;
зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору міни недійсним, визнання права власності задоволено частково;
визнано недійсним договір міни 30/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 на картину «Вселенная» з доплатою в сумі 240 000 грн, укладений 21 жовтня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений 21 жовтня 2010 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. за реєстровим № 3736, повернувши сторони в первісний стан;
в задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено;
стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 243,60 грн.
 
У справі № 644/13081/14-ц встановлено, що:
ОСОБА_2 на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним довів в суді на підставі належних і допустимих доказів, показань свідка ОСОБА_8 , і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами в своїй сукупності є: самі умови договору міни, що є нерівноцінним обміном єдиного житла- частини житлового будинку з надвірними будівлями на картину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », яка до того ж також належала ОСОБА_2 , а не ОСОБА_1 і доплату в сумі 240000 грн; 
фактичні попередні правочини ОСОБА_2 з Воробйовими, відповідно до аналогічних умов договору міни фактично був забезпечений договір позики, що дало йому підстави мати помилкове уявлення про такий же договір з ОСОБА_1 ; наявність у позивача спірного житла як єдиного; 
відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором міни ОСОБА_1 , та продовження позивачем та його матір`ю ОСОБА_6 проживати в спірній квартирі після укладення договору міни, сплачувати комунальні послуги.
 
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2020 року в справі № 644/894/20 заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову в рамках цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності правочину та стягнення грошових коштів, залишено без задоволення.
 
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 10 березня 2020 року в справі № 644/894/20 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2020 року по справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову в рамках цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності правочину та стягнення грошових коштів.
 
Постановою Харківського апеляційного суду від 15 липня 2020 року в справі № 644/894/20 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2020 року скасовано, заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову в рамках цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності правочину та стягнення грошових коштів, задоволено частково. Заборонено відчуження 30/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 належні ОСОБА_2 .
 
Позиція Верховного Суду
 
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
 
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
 
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.
 
Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність. 
 
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
 
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
 
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
 
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
 
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
 
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: 
особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; 
наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); 
враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20).
 
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
 
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21).
 
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
 
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).
 
В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
 
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
 
Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». 
 
Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21).
 
Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23).
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що:
«позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».
 
Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як:
фіктивного (стаття 234 ЦК України);
такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України);
такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).
 
Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23).
 
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. 
До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, колишня дружина боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).
Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, колишня дружина боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19).
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) вказано, що: 
«цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)».
 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
 
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).
 
У справі, що переглядається:
при зверненні із позовом ОСОБА_1 зазначав, що його інтерес полягає в тому, щоб спірна частина житлового будинку повернулася у власність відповідача ОСОБА_2 , оскільки від цього залежить подальша можливість примусового виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 червня 2020 року у справі № 644/894/20 у межах майбутнього виконавчого провадження. Укладений відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір дарування частини житлового будинку, який міг би бути реалізований в порядку примусового виконання рішення районного суду після відкриття виконавчого провадження в інтересах позивача, є нічим іншим, як фраудаторним правочином, оскільки на думку позивача він вчинений відповідачами на шкоду його інтересам як позивача. ОСОБА_1 вказував, що ОСОБА_2 відчужив належну йому частину житлового будинку на користь своєї матері ОСОБА_3 . Відчуження вказаного майна відповідач ОСОБА_2 вчинив після того, як було відкрито провадження в Орджонікідзевському районному суді м. Харкова у справі за позовом ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності договору та стягнення грошових коштів. ОСОБА_2 розумів, що в результаті рішення апеляційного суду може бути накладено арешт на належні йому на той час 30/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 ;
апеляційний суд не звернув увагу, що рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 квітня 2016 року в справі № 644/13081/14-ц визнано недійсним договір міни 30/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 на картину «Вселенная» з доплатою в сумі 240 000 грн, укладений 21 жовтня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений 21 жовтня 2010 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. за реєстровим № 3736, повернувши сторони в первісний стан. Тобто у ОСОБА_2 виник обов`язок з повернення коштів з моменту набрання законної сили рішенням суду в справі № 644/13081/14-ц;
апеляційний суд не врахував, що до обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа);
момент вчинення оспорюваного безоплатного договору (17 червня 2020 року, тобто після відкриття провадження, відмови в забезпеченні позову, подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції про відмову в забезпеченні і до ухвалення рішення суду в справі № 644/894/20); контрагент з яким боржник вчинив оспорювані договори (колишня дружина боржника); 
апеляційний суд не звернув увагу, що приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили;
апеляційний суд не врахував, що дарувальник, який відчужує майно на підставі безоплатного договору на користь колишньої дружини після пред`явлення до нього позову, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки оспорюваний договір направлено на недопущення звернення стягнення на майно боржника;
апеляційний суд не надав оцінки обставинам встановленим у справі № 644/13081/14-ц;
тому апеляційний суд зробив передчасний висновок, що оспорюваний договір дарування не є фраудаторним, тобто, таким, що вчиненим на шкоду кредитору ОСОБА_1 .
 
За таких обставин, апеляційний суд зробив передчасний висновок про залишення без змін рішення суду першої інстанції.
 
Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
 
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом (частина четверта статті 411 ЦПК України).
 
Тому постанову апеляційного суду належить скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку про те, що оскаржена постанова апеляційного суду ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що: касаційну скаргу слід задовольнити частково; оскаржену постанову апеляційного суду скасувати; передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Висновки щодо розподілу судових витрат
 
У постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції (підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України).
 
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
 
Тому, з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Постанову Полтавського апеляційного суду від 04 січня 2023 року скасувати.
 
Передавати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Полтавського апеляційного суду від 04 січня 2023 року втрачав законну силу.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    В. І. Крат
 
Судді:                                                                                     Н. О. Антоненко
 
І. О. Дундар
 
                                                                                              Є. В. Краснощоков
 
М. М. Русинчук