П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

28 квітня 2023 р.	м.Одеса	Справа № 420/4475/21	
Головуючий в 1 інстанції: Іванов Е.А.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді –	Кравченка К.В.,	
судді –	Джабурія О.В.,	
судді –	Вербицької Н.В.,	

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 березня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області про зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:
У березні 2021 року ОСОБА_1  (далі – позивач) звернувся до суду з позовом до Одеської обласної прокуратури, в якому просив:
- зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплатити позивачу заробітну плату за час вимушеного прогулу упродовж з 31.03.2015 року по 08.02.2018 року в сумі 134854,20 грн. без утримання податку та без урахування обов`язкових платежів;
- зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплатити позивачу заробітну плату за час вимушеного прогулу упродовж з 09.02.2018 року по 29.01.2020 року в сумі 297763,44 грн. без утримання податку та без урахування обов`язкових платежів;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини грошових доходів за несвоєчасну виплату заробітної плати в розмірі 134854,20 грн. за період з 31.03.2015 року по 08.02.2018 року та за несвоєчасну виплату заробітної плати в розмірі 297763,44 грн. за період з 09.02.2018 року по 29.01.2020 року у зв`язку з порушенням термінів виплати заробітної плати;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини грошових доходів за несвоєчасну виплату компенсації за невикористану відпустку за період з 31.03.2015 року по 30.01.2020 року у зв`язку з порушенням термінів виплати компенсації за невикористану відпустку.
В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що відповідачем протиправно не нараховано та не виплачено заробітну плату за час вимушеного прогулу, а саме за період з 08.02.2018 року по 03.02.2020 року, а лише проведено виплату компенсації за невикористану відпустку. Та при порушенні термінів виплати заробітної плати роботодавець зобов`язаний виплатити працівнику компенсацію за втрату зарплати у зв`язку з інфляцією.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 01.02.2023 року провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури щодо зобов`язання здійснити нарахування та виплатити позивачу заробітну плату за час вимушеного прогулу упродовж з 31.03.2015 року по 08.02.2018 року в сумі 134854,20 грн. без утримання податку та без урахування обов`язкових платежів та зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини грошових доходів за несвоєчасну виплату заробітної плати в розмірі 134854,20 грн. за період з 31.03.2015 року по 08.02.2018 року – закрито.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15.03.2023 року позов задоволено частково.
Зобов`язано Прокуратуру Одеської області здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 08.02.2018 року по 29.01.2020 року в сумі 202630,20 грн. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу (з урахуванням доповнень до апеляційної скарги від 20.03.2023 року), в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати частково та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги наступним чином: - нарахувати і виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу з 09.02.2018 року по 29.01.2020 року в сумі 297160,68 грн. та здійснити нарахування та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу з 30.01.2020 року по дату ухвалення апеляційним судом судового рішення без утримання податку та без урахування обов`язкових платежів; - нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини грошових доходів за несвоєчасну виплату заробітної плати в розмірі 297160,68 грн. за період з 09.02.2018 року по 29.01.2020 року та здійснити нарахування та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу з 30.01.2020 року по дату ухвалення апеляційним судом судового рішення у зв`язку з порушенням термінів виплати заробітної плати.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.
З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 16.03.2016 року у справі №815/2215/15 визнано протиправним та скасовано наказ в.о. прокурора Одеської області №764-к від 30.03.2015 року про звільнення ОСОБА_1 з посади.
Ухвалою Вищого адміністративного суду від 19.04.2017 року скасовано судові рішення судів першої та другої інстанції та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
За наслідками нового розгляду зазначеної справи постановою Одеського окружного адміністративного суду від 02.10.2017 року у справі №815/2215/15 позов задоволено частково, визнано неправомірним та скасовано наказ в.о. прокурора Одеської області №764-к від 30.03.2015 року, поновлено позивача на посаді та стягнуто з прокуратури Одеської області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.03.2015 року по 02.10.2017 року у розмірі 258229,95 грн..
Надалі постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 07.02.2018 року у справі №815/2215/15 позов задоволено частково, стягнуто з прокуратури Одеської області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.03.2015 року по 02.10.2017 року у розмірі 296119,20 грн. Постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 07.02.2018 року у справі №815/2215/15 набрала законної сили 07.02.2018 року і підлягала негайному виконанню в частині виплати заробітної плати. 
30.03.2018 року позивачу був виданий виконавчий лист по справі №815/2215/15 на стягнення коштів на підставі якого з відповідача на користь позивача було стягнуто 296119,20 грн. як заробітну плату, та 50000,00 грн. як моральну шкоду.
Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 01.06.2018 року у справі №815/2215/15 задоволено заяву позивача про перегляд постанови від 07.02.2018 року та викладено абз.6 резолютивної частини у наступній редакції: Стягнути з Прокуратури Одеської області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.03.2015 року по 07.02.2018 року у загальному розмірі 432781,68 грн. без утримання податку та без урахування обов`язкових платежів».
Наказом Прокурора Одеської області №243к від 30.01.2020 року на виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 07.02.2018 року по справі №815/2215/15 наказ прокурора Одеської області від 30.03.2015 року №764к скасовано, поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Одеської області з 31.03.2015 року (т.1 а.с.167).
Наказом прокурора Одеської області від 03.02.2020 року №257к звільнено ОСОБА_1 з посади та з органів прокуратури з 03.02.2020 року за власним бажанням (т.1 а.с.168).
Згідно довідки №11-30вих.20 від 03.02.2020 року виданої прокуратурою Одеської області на день звільнення з посади у позивача наявно 218 календарних днів невикористаних відпусток за період з 31.03.2015 року по 03.02.2020 року (т.1 а.с.169).
На підставі чого відповідачем було нараховано за дану кількість днів (т.1 а.с.170) та виплачено позивачу грошову компенсацію 209018,40 грн..
Постановою Верховного суду від 04.03.2020 року у справі №815/2215/15 були скасовані ухвалені у цій справі постанова Одеського окружного адміністративного суду від 02.10.2017 року, постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 02.02.2018 року та постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 01.06.2018 року та ухвалено по справі нове рішення, яким позовні вимоги задоволені частково. Визнано неправомірним та скасовано наказ прокуратури Одеської області №764к від 30.03.2015 року про звільнення позивача, поновлено на посаді начальника другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Одеської області з 31.03.2015 року. Стягнуто з прокуратури Одеської області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31.03.2015 року по 07.02.2018 року у загальному розмірі 293472,75 грн.. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вказана постанова набрала законної сили відповідно з дати її прийняття тобто 04.03.2020 року.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що на виконання рішення суду за період з 31.03.2015 року по 07.02.2018 року на користь позивача стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у загальному розмірі 293472,75 грн., а розмір заробітної плати позивача за час вимушеного прогулу за період з 08.02.2018 року по 29.01.2020 року необхідно обраховувати виходячи з розрахунку 411,85 грн. (середньоденна заробітна плата) помноженого на 492 дні (робочі дні за оскаржуваний період).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині нарахування та виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу без утримання податку та без урахування обов`язкових платежів, суд першої інстанції виходив з того, що податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. 
Відмовляючи в частині нарахування та виплати компенсації втрати частини грошових доходів, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача відсутнє право на отримання виплати компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати відповідно до положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати». 
Колегія суддів при вирішенні даного спору виходить з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Апелянт не згоден з рішенням суду першої інстанції в частині визначення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 411,85 грн. за кожен робочий день вказаного періоду та, посилаючись на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 01.06.2018 року у справі №815/2215/15, зазначає, що згідно з інформацією прокуратури Одеської області від 19.04.2018 року №18.62.18вих, його середній заробіток необхідно обраховувати, виходячи з середньоденного розміру заробітної плати 602,76 грн..
Колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, оскільки судом касаційної інстанції скасовано всі попередні рішення у справі №815/2215/15, в тому числі і постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 01.06.2018 року, на яку посилається позивач, як на підставу виплати йому середнього заробітку у сумі 297160,68 грн., виходячи з середньоденної заробітної плати у сумі 602,76 грн..
Скасовуючи таку постанову, Верховний Суд зазначив, що оскільки інформація прокуратури Одеської області від 19.04.2018 року №18-62-18вих під час розгляду справи судом не оцінювалась при встановленні обставин щодо розрахунку середнього заробітку, який підлягав стягненню на користь позивача, а тому вказана довідка не могла слугувати підставою для перегляду постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 07.02.2018 року за нововиявленими обставинами.
За таких обставин, судова колегія не вбачає підстав для обрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу виходячи з розміру середньоденної заробітної плати 602,76 грн..
Також колегія суддів враховує, що згідно довідки №149 від 25.10.2022 року, виданою Одеською обласною прокуратурою, середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 згідно постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 за останні два місяці роботи перед звільненням складає 8237,00 грн., а середньоденна заробітна плата складала 411,85 грн. (т.1 а.с.210).
Колегія суддів погоджується із правильністю визначення судом першої інстанції періоду, за який у цій справі необхідно додатково стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу - з 08.02.2018 року по 29.01.2020 року, оскільки саме цей період залишився не охвачений остаточним рішенням суду у справі №815/2215/15 (постанова Верховного суду від 04.03.2020 року) до моменту поновлення позивача на посаді наказом Прокурора Одеської області №243к від 30.01.2020 року. 
Разом з тим, колегія суддів вважає, що розраховуючи кількість робочих днів у вказаному періоді, тобто з 08.02.2018 року по 29.01.2020 року, суд першої інстанції допустився помилки, зазначивши, що кількість робочих днів в цьому періоді складає 492 дні, хоча в дійсності кількість робочих днів у цьому періоді складає 493 дні.
Відповідно, розмір заробітної плати позивача за час вимушеного прогулу за період з 08.02.2018 року по 29.01.2020 року має становити 203042,05 грн. (411,85 грн. х 493).
При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів.
Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 18.07.2018 року у справі №359/10023/16-ц, від 07.10.2020 року у справі №523/14396/19, від 16.11.2020 року у справі №607/3509/17, від 23.12.2021 року у справі №607/1429/17.
Щодо доводів апелянта стосовно нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів, судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі – Закон №2050-III) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Відповідно до статті 3 зазначеного Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Пункти 1, 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159 відтворюють положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.
У пункті 4 цього Порядку прописано, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів.
При цьому слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер, спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи та пов`язані з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Крім того, положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку №159 право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати не ставлять у залежність від порядку виплати доходу - у добровільному чи судовому порядку.
При цьому, приписами чинного законодавства України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
У разі невиконання судового рішення, позивач має право на виплату компенсації за час затримки виконання судового рішення.
Проте, коли суми нараховуються за рішенням суду, то підстава для виплати компенсації виникає у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду. А отже, визначальними обставинами для виплати компенсації є дати нарахування та фактичної виплати вказаних доходів, оскільки основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої статтею 2 Закону №2050-III є порушення встановлених строків саме виплати нарахованих доходів.
За таких обставин, право на компенсацію позивач набуває після набрання законної сили судовим рішенням та у разі несвоєчасної виплати відповідачем сум доходу, які стягнуто на підставі цього рішення.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.05.2020 року по справі №815/2454/18.
З матеріалів справи вбачається, що остаточним рішення суду у справі №815/2215/15, яким задоволено вимогу позивача про поновлення на посаді з 30.03.2015 року та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу, є постанова Верховного суду від 04.03.2020 року, але ще до цієї постанови позивач 30.01.2020 року був поновлений на посаді в органах прокуратури, та 03.02.2020 року був звільнений за власним бажанням з органів прокуратури, а визначена постановою Верховного суду від 04.03.2020 року сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу була виплачена позивачу в повному обсязі ще 30.03.2018 року.
Отже, оскільки рішення суду по справі №815/2215/15 набрало законної сили 04.03.2020 року вже після того, як позивача було поновлено на посаді та звільнено з посади в органах прокуратури за власним бажанням, тому саме з цієї дати (з дня набрання законної сили рішення у справі №815/2215/15) у відповідача виник обов`язок сплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу за період, який залишився неохвачений рішенням суду у справі №815/2215/15, тобто з 08.02.2018 року по 29.01.2020 року.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині нарахування позивачу компенсацію втрати частини грошових доходів за несвоєчасну виплату заробітної за період з 31.03.2015 року по 08.02.2018 року та за період з 09.02.2018 року по 29.01.2020 року.
Також не підлягають і задоволенню вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини грошових доходів за несвоєчасну виплату компенсації за невикористану відпустку за період з 31.03.2015 року по 30.01.2020 року у зв`язку з порушенням термінів виплати компенсації за невикористану відпустку з огляду на наступне.
Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Згідно ч.1 ст.83 КЗпП у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Як вже зазначено вище, згідно довідки №11-30вих.20 від 03.02.2020 року, виданої прокуратурою Одеської області на день звільнення позивача з посади, у позивача наявно 218 календарних днів невикористаних відпусток за період з 31.03.2015 року по 03.02.2020 року і за цей період позивачу було виплачено грошову компенсацію в розмірі 209018,40 грн. (т.1 а.с.169-170).
Таким чином, грошова компенсація за всі не використані позивачем дні щорічної відпустки була своєчасно нарахована та виплачена позивачу при звільненні з органів прокуратури, що в свою чергу виключає підстави для нарахування та виплатити позивачу компенсації втрати частини грошових доходів внаслідок несвоєчасної виплати грошової компенсації за невикористану відпустку.
Колегія суддів відхиляє посилання апелянта в апеляційній скарзі на необхідність нарахування та виплати йому заробітної плати за час вимушеного прогулу з 30.01.2020 року по дату ухвалення апеляційним судом судового рішення без утримання податку та без врахування обов`язкових платежі, оскільки такі вимоги не були заявлені у суді першої інстанції, а відповідно до ч.5 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив.
Однак, враховуючи наведені вище висновки та допущенні судом першої інстанції арифметичні помилки, колегія суддів вважає за необхідне, відповідно до ст.317 КАС України, змінити резолютивну частину рішення суду першої інстанції, виклавши її в новій редакції.
За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Керуючись ст.311, ст.315, ст.317, ст.321, ст.322, ст.325, ст.328 КАС України, апеляційний суд, –

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 березня 2023 року – змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини в такій редакції:
«Зобов`язати Прокуратуру Одеської області здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 08.02.2018 року по 29.01.2020 року в сумі 203042,05 грн. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства».
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 березня 2023 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Головуючий суддя 	 	Кравченко К.В.	
Судді	    	Джабурія О.В.    Вербицька Н. В.