Номер провадження: 22-ц/813/1303/23 
Справа № 509/2428/19
Головуючий у першій інстанції Козирський Є. С.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04.04.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів колегії: Дришлюка А.І., 
Громіка Р.Д., 
при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: відповідача ОСОБА_1 та його адвоката Глазиріна О.А.,

переглянув у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 травня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Державної архітектурно – будівельної інспекції в особі Департаменту ДАБІ в Одеській області, Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільного сумісного власністю подружжя та поділ майна, про скасування запису про державну реєстрації права власності на нерухоме майно,-

В С Т А Н О В И В:
15 травня 2019 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 , Державної архітектурно – будівельної інспекції в особі Департаменту ДАБІ в Одеській області, Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільного сумісного власністю подружжя та поділ майна, про скасування запису про державну реєстрації права власності на нерухоме майно.
Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що з січня 2010 року по 09 грудня 2014 року вона та відповідач проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, мали єдиний бюджет. Між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Проживали сторони у найманому житлі, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , а також АДРЕСА_2 .
З 09.12.2014 до 16.03.2018 сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.
Разом із цим, сторонами під час сумісного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу 19.07.2013 була придбана земельна ділянка кадастровий номер 5123783500:02:002:0155 площею 0,0413 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, зазначена земельна ділянка була оформлена за договором купівлі-продажу на відповідача ОСОБА_1 .. Згодом, після укладення шлюбу на вищевказаній земельній ділянці подружжям булло побудовано житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами загальною площею 55,6 кв.м та житловою площею 24,9 кв.м.
У 2015 році вони переїхали у новозбудований житловий будинок по АДРЕСА_3 , у якому продовжили проживати однією сім`єю. Вказаний житловий будинок станом на січень 2017 року був повністю завершений і придатний для проживання, однак в експлуатацію будинок не був введений і право власності на нього не було зареєстровано.
16 березня 2018 року шлюб між сторонами було розірвано.
26 березня 2019 року вказаний будинок було введено в експлуатацію та зареєстровано право власності за ОСОБА_1 ..
Посилаючись на наведені обставини, а також на положення ст. 74 СК України, позивач звернулась до суду із вказаним позовом та просила суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та встановити факт проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з січня 2010 року по грудень 2013 року; визнати спільним майном подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами загальною площею 55,6 кв.м та житловою площею 24,9 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 ; здійснити поділ нерухомого майна в натурі відповідно до ідеальних часток співвласників, що розташовано за адресою: АДРЕСА_3 , що є об`єктом спільною сумісною власністю подружжя; скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 46210534 від 29.03.2019 про реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами загальною площею 55,6 кв.м та житловою площею 24,9 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 ; визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами загальною площею 55,6 кв.м та житловою площею 24,9 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 ; визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину земельної ділянки (кадастровий номер 5123783500:02:002:0155) площею 0,0413га, яка за цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд; здійснити розподіл судових витрат.
Відповідач ОСОБА_1 надав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог. Зазначив, що він та позивачка не проживали спільно як сім`я, не мали постійних стосунків, вони періодично припиняли зустрічатись на декілька місяців чи більш тривалий час перш ніж знову починали спілкуватись. Фактичне спільне проживання як єдиної сім`ї розпочалося за декілька місяців до того як вони вирішили одружитись, приблизно у жовтні 2014 року. 09 грудня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 уклали шлюб. Позивачем не надано доказів їх спільного проживання однією сім`єю, їх відносини мали періодичний характер, спільне господарство вони не вели, крім того, придбання земельної ділянки та будівництво на ній житлового будинку здійснювалося ним за особисті кошти.
10 лютого 2020 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ДАБІ в особі Департаменту ДАБІ в Одеській області та Овідіопольської РДА про скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно (справа №509/619/20), в якому просила суд скасувати запис №30933418 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна у виді житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомості: 1798278451237.
31 серпня 2020 року ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області об`єднано в одне провадження цивільну справу №509/619/20 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , Державної архітектурно – будівельної інспекції в особі Департаменту ДАБІ в Одеській області, Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області про скасування запису про державну реєстрації права власності на нерухоме майно із цивільною справою №509/2428/19 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільного сумісного власністю подружжя та поділ майна, та присвоєно об`єднаній справі №509/2428/19.
13 травня 2021 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Державної архітектурно – будівельної інспекції в особі Департаменту ДАБІ в Одеській області, Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області в частині скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 46210534 від 29.03.2019 про реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами загальною площею 55,6 кв.м. та житловою площею 24,9 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 - залишено без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.
В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Відповідач та його представник в судове засідання також не з`явилися, представник відповідача надав заяву про розгляд справи за його відсутністю та ухвалити рішення на підставі документів, які є в матеріалах справи.
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 травня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання майна спільного сумісного власністю подружжя та його поділ, визнання права власності скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Сторони про розгляд справи сповіщались належним чином та завчасно. 
Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу у даному судовому засіданні за відсутності учасників цієї справи, що не з`явились у судове засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заперечення на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 та його адвоката Глазиріна О.А., колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Частиною другою статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.
Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.
Згідно із частинами першою, другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.
Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Під час апеляційного перегляду даної справи предметом спору є житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами загальною площею 55,6 кв.м та житловою площею 24,9 кв.м та земельна ділянка площею 0,0413 га, цільове призначення якої будівництво та обслуговування житлового будинку, та господарських споруд, які розташовані за адресою: АДРЕСА_3 , які позивач просить визнати спільним майном подружжя та здійснити його поділ.
Судом першої інстанції встановлено, що 09 грудня 2014 року до 16 березня 2018 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.
У 2007 році відповідач ОСОБА_1 та його колишня дружина ОСОБА_6 придбали земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 та почали будувати новий будинок, що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки, зареєстрований в реєстрі за №584 та договором купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за реєстровим №579 (а.с. 61-62).
На належні ОСОБА_1 кошти від продажу вказаного будинку АДРЕСА_1 , відповідач ОСОБА_1 , 19 липня 2013 року, тобто через місяць після продажу будинку придбав за 61 000 грн, що в еквіваленті складало 7 634 доларів США, земельну ділянку, площею 0,0431 га, розташовану за адресою АДРЕСА_3 (а.с. 63-66).
Земельна ділянка зареєстрована за відповідачем ОСОБА_1 на підставі договору купівлі - продажу житлового будинку від 19.07.2013. Так, у п.10 договору купівлі-продажу земельної ділянки зазначено, що « ОСОБА_1 у шлюбі не перебуває, ні з якою жінкою однією сім`єю не проживає без укладання шлюбу та грошові кошти, що витрачаються ним на придбання вищевказаного майна не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та є його особистою приватною власністю» (а.с. 64).
Вищевказане, підтверджує факт наявності та походження у ОСОБА_1 особистих коштів на придбання земельної ділянки за адресою АДРЕСА_3 , та під час його окремого проживання.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 зводяться до того, що на момент укладення їх шлюбу із ОСОБА_1 будівництво спірного будинку ще тільки було розпочато, збудований спірний будинок був у період шлюбу (з грудня 2014 року по 2015 рік).
Однак дані доводи, було предметом дослідження у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні місцевим судом були дотримані норми матеріального і процесуального права, та вони не впливають на правильність рішення суду першої інстанції, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
Так, встановлено, що під час будівництва ОСОБА_1 особисто уклав з Комунальним підприємством «Струмок» договір від 01 серпня 2013 року щодо водопостачання будинку АДРЕСА_3 та згідно квитанції від 31 липня 2013 року заплатив за це 1 000  грн (а.с. 67-68).
Також, відповідно до квитанції від 29.08.2013 ОСОБА_1 особисто сплатив до Овідіопольського РЕМ за приєднання будинку АДРЕСА_3 до електромереж 5 472 грн (а.с. 68).
22 серпня 2013 року ОСОБА_1 особисто уклав з ПАТ «Одесаобленерго» в особі Овідіопольських РЕМ Договір №131 про приєднання до електричних мереж будинку АДРЕСА_3 (а.с. 69).
Актом ПАТ ЕК «Одесаобленерго» Овідіопольський РЕМ від 02 жовтня 2013 року будинок будинку АДРЕСА_3 було приєднано до електромереж (а.с. 70).
Крім того, 06 жовтня 2014 року ОСОБА_1 особисто сплатив до Прилиманської сільської ради пайовий внесок за підключення будинку до газопроводу по АДРЕСА_1 та у листопаді 2014 року будинок АДРЕСА_3 було проведено газ. (а.с. 71)
ОСОБА_1 самовільно побудувавши будинок та бажаючи зареєструвати за собою право власності, 20 листопада 2014 року, звернувся до Відділу містобудування та архітектури із заявою про отримання будівельного паспорту.
Відповіддю Відділу містобудування та архітектури від 02.12.2014 вих. 2914-2/1643/02 ОСОБА_1 відмовлено у видачі будівельного паспорту забудови земельної ділянки, через те що «Порядком видачі будівельного паспорту затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлового - комунального господарства України від 05.07.2011 №103 та зареєстрованого в Міністерстві Юстиції України 22 липня 2011 року за №902/19640 не передбачено надання будівельних паспортів на самовільно побудовані об`єкти будівництва» (а.с. 72).
Відповідно до Порядку видачі будівельного паспорту Замовник, який тільки має наміри здіи?снити будівництво індивідуального (садибного) житлового, садового, дачного будинку, господарських будівель, споруд, гаражів, елементів інженерного захисту та благоустрою на земельній ділянці повинен отримати будівельний паспорт забудови земельної ділянки (далі – будівельний паспорт). Замовник який вже побудував будинок не має права на отримання будівельного паспорту.
Згадане доводить, що ОСОБА_1 на листопад 2014 року, момент звернення до Овідіопольського Відділу містобудування та архітектури, будинок вже був побудований та підключений до всіх комунікацій, окрім газопостачання, яке не було підключено через затягування з боку постачальника.
Отже, встановивши, що спірна земельна ділянка була придбана та на ній побудовано спірний житловий будинок відповідачем ОСОБА_1 до реєстрації шлюбу із позивачем ОСОБА_3 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірне нерухоме майно не можна вважати спільним майном подружжя, а тому воно не підлягає поділу. 
Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода у наданні суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд першої інстанції у відповідності до ч. ч. 2-3 ст. 89 ЦПК України належно оцінив належність, допустимість, достовірність кожного представленого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, мотивував відхилення або врахування кожного доказу.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Проте позивачем ОСОБА_3 не доведено належними та допустимими доказами підстави її позову. 
Доводи апеляційної скарги, колегією суддів апеляційного суду оцінюються критично, оскільки є безпідставними та необґрунтованими, і не містять жодних доказів та посилань щодо порушення норм процесуального права судом першої інстанції під час розгляду позовної заяви, які б призвели до неправильного вирішення справи, неправильного застосування норм матеріального права, оскільки такі скаржником не наведені у скарзі, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування законного рішення суду першої інстанції.
Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам закону.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За таких обставин наведені в апеляційній скарзі доводи не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 - 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 травня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 
Повний текст судового рішення складено: 24 квітня 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                                          М.М.Драгомерецький   

                                                                                                                   А.І.Дришлюк 

                                                                                                                   Р.Д.Громік