КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
28 березня 2023 року місто Київ.
Справа № 759/7379/21
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5494/2023
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючого судді                     Желепи О.В.,
суддів:                                        Кравець В.А., Мазурик О.Ф.
за участю секретаря Вєтчінової О.О.
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду  цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 листопада 2022 року (у складі судді, Єросової І.Ю., інформація щодо дати складання повного тексту відсутня)
у справі за позовом ОСОБА_1 до Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, Київської міської державної адміністрації, Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» про визнання права користування жилим приміщенням, визнання членом сім`ї наймача та за зустрічним позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» до ОСОБА_1 , третя особа: Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація про виселення без надання іншого житлового приміщення
 
ВСТАНОВИВ
 
У квітні 2021 р. ОСОБА_2 , який здійснює представництво інтересів ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, Київської міської державної адміністрації, Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» про визнання за ОСОБА_1 права користування жилим приміщенням, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та визнання його членом сім`ї наймача. Необхідність подачі позову зумовлена неможливістю оформити право власності на житло, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки позивач не зареєстрований в ньому, а у відповідних органів відсутні правові підстави провести реєстрацію місця проживання позивача, оскільки у нього відсутній ордер на вселення в спірне приміщення та договір найму житла. Представник позивача вказує на обставини, які обґрунтовують позовні вимоги: 03.11.2012 року між позивачем та ОСОБА_3 був укладений шлюб, який зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції в м. Києві, актовий запис 1-БК №210944. Як вказує представник позивача, після укладення шлюбу з ОСОБА_3 вони почали проживати разом в її квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Починаючи з 2012 р. позивач за свої кошти зробив ремонт у квартирі. ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв`язку з важкою хворобою ОСОБА_3 померла. Витрати пов`язані з її похованням позивач взяв на себе. З моменту смерті ОСОБА_1 продовжує проживати в квартирі, оплачує вартість комунальних послуг, вживає заходів для проведення поточного ремонту.
         03.11.2021 р. до суду надійшла зустрічна позовна заява від Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», у якій заявлена вимога про виселення ОСОБА_1 із  квартири за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення, так як ОСОБА_1 після смерті дружини займає житлове приміщення без належних правових підстав.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 28 листопада 2022 року в задоволенні позову  ОСОБА_1  до Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, Київської міської державної адміністрації, Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» про визнання права користування жилим приміщенням, визнання членом сім`ї наймача, відмовлено.
Позов Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» до  ОСОБА_1 , третя особа: Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація про виселення без надання іншого житлового приміщення, задоволено.
Виселено  ОСОБА_1  із займаного ним житлового приміщення за адресою:  АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.
Стягнуто із  ОСОБА_1  на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» 2270,00 грн.  сплачений судовий збір.
Не погоджуючись з таким рішенням ,  ОСОБА_1 28.12.2022 року подав апеляційну скаргу, якою просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати за ОСОБА_1 право користування жилим приміщенням, та визнати ОСОБА_1 членом сім`ї наймача, а у задоволенні зустрічного позову - відмовити.
Апеляційну скаргу аргументував тим, що оскаржуване рішення є необґрунтованим таким, що прийняте з порушеннями норм матеріального та процесуального права. Судом не з`ясовано та не доведено обставини, що мають значення для справи, не досліджено і не надано належної оцінки доказам. Висновки викладені у рішенні суду першої інстанції, є хибними.
Скаржник не погоджується з висновками про недоведеність наявності волі наймача за її життя на визнання за позивачем права постійного користування спірним житловим приміщенням, оскільки це не відповідає дійсності. ОСОБА_1 вселився до спірного приміщення за згодою своєї дружини, та вона ніколи не заперечувала проти спільного проживання, позивач спільно з нею вів господарство сплачував комунальні послуги та безперервно проживає в цій квартирі з 2005р.  У подружжя були хороші стосунки, за кошти позивача був зроблений ремонт квартири, відсутність письмової згоди квартиронаймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особа не набула права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що така згода висловлювалась.
Посилаючись на положення Житлового Кодексу України, вказує, що будь-який член сім`ї наймача, що має повну цивільну дієздатність, має право вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення. Зазначає, що члени сім`ї заміщують наймача в договірних правовідносинах найму. Тому право вимагати зміни договору в цих випадках має будь-хто з членів сім`ї наймача, які залишились проживати у приміщенні.
Зазначає, що з матеріалів справи встановлено, що позивач вселився до спірної квартири в 2005р. як чоловік наймача квартири, з тих пір постійно мешкає у квартирі. Будь-яких договорів під час його вселення до квартири щодо піднайму або тимчасовості його проживання не укладалось. Проживання позивача в цій квартирі носить постійний характер, оскільки наявність іншого місця мешкання у кімнаті площею 10 квадратних метрів разом з матір`ю, є неможливим через розміри кімнати що є занадто малими для можливості проживання 4 осіб.
Тому позивач вважає, що має право у відповідності до положень ч. 1 ст. 106 ЖК України ставити питання про визнання його наймачем спірної квартири замість померлого наймача та, відповідно, про зміну договору найму спірної квартири, та продовжувати користуватися спірною квартирою. Також зазначає, що у зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою.
Зазначає, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.
Вказує, що судом 1 інстанції встановлено, що позивач тривалий час постійно проживає у квартирі, наймачем якої була його дружина, має тривалі зв`язки з конкретним місцем проживання, іншого постійного місця проживання у нього немає.
Відсутність реєстрації місця проживання сама по собі не свідчить про те, що позивач не набув права користування жилим приміщенням, так як за обставинами справи безспірно встановлено, що позивач вселився в жиле приміщення як член сім`ї наймача, набув рівного з наймачем права користування жилим приміщенням.
 
13 лютого 2023 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва»  в якому відповідач за первісним позовом просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити в повному обсязі, оскаржуване рішення - залишити без змін.
Вважає, що оскаржуване рішення є законним, обґрунтованим та таким, що ґрунтується на засадах верховенства права та відповідає нормам діючого законодавства, а доводи викладені в апеляційні скарзі такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Святошинський районний суд міста Києва повно дослідив та оцінив обставини, які мають значення для справи та правильно визначив правовідносини, що склались між сторонами.
Погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо того, що вселення повинно відбуватися у відповідному порядку, який за життя наймача ОСОБА_3 не був розпочатий. ОСОБА_1 самоправно займає житлове приміщення спірної квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
Вказує, що Позивач не довів  наявність волі наймача за її життя визнати постійним місцем проживання позивача в спірній квартирі, оскільки дружина позивача не зверталась з заявою про проведення реєстрації місця проживання її чоловіка в спірній квартирі.
Зазначає, що виключно покази свідків та пояснення позивача не могли бути належним доказом вселення як члена сім`ї та користуванням житловим приміщенням позивача в установленому порядку.
За квартирою АДРЕСА_3 на дату смерті квартиронаймача утворилася значна заборгованість за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у сумі 37810,08 грн. (Розрахунок заборгованості долучений до матеріалів справи).
З огляду на наявність заборгованості за вищевказаною адресою доводи ОСОБА_1 про те, що він проживав у зазначеній квартирі на правах члена наймача, ніс фактичні обов`язки члена сім`ї наймача, зокрема, здійснював плату за житлово-комунальні послуги не відповідають дійсності.
При цьому копіями квитанцій на ім`я    ОСОБА_4 (квитанції за електропостачання), долучені до матеріалів справи позивачем не можуть слугувати як належні докази про ведення спільного господарства з померлим наймачем з 2005 року.
Заборгованість за адресою: АДРЕСА_1 сплачувалася після смерті законного наймача, більшість суми сплачено під час судового розгляду справи.
Отже, належних доказів щодо дотримання порядку вселення, виконання позивачем обов`язку члена сім`ї наймача не надано.
Звертає увагу на те, що позивач зареєстрований з 1994 року постійно за адресою: АДРЕСА_4 , отже зазначена квартира і є місцем його постійного проживання.
 
17 лютого 2023 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації в якому  відповідач за первісним позовом просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити в повному обсязі, оскаржуване рішення - залишити без змін.
Вказує, що дружина ОСОБА_1 не давала письмової згоди на вселення позивача до квартири, не зверталася до відповідних органів з приводу реєстрації свого чоловіка ОСОБА_1 у спірній квартирі, а будь яких документальних доказів на підтвердження факту постійного проживання ОСОБА_1 разом з дружиною однією сім`єю у період з 2005 року позивачем не надано..
Також звертає увагу на те, що з матеріалів справи вбачається, що позивач зареєстрований в квартирі АДРЕСА_5 з 1994 року, тобто зберігає за собою постійне місце проживання за іншою адресою.
 
В судовому засіданні ОСОБА_1   доводи апеляційної скарги підтримав. Представник КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» - Бугай Альона Григорівна та представник Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації   Ліснюк Н.Д. заперечували проти задоволення апеляційної скарги.
 
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, обговоривши доводи  апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення районного суду повністю відповідає таким вимогам закону.
      Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Згідно з частинами першою, другою статті 43 ЖК України громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості. Порядок визначення черговості надання громадянам жилих приміщень встановлюється цим Кодексом та іншими актами законодавства України.
На підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення (частина перша статті 58 ЖК України).
Так, відповідно до частин першої та другої статті 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.
За змістом ст. 64 ЖК члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.
Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
У осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 65 ЖК УРСР).
Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.
Отже, членом сім`ї наймача в розумінні частини другої статті 64ЖК УРСР може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем.
Згідно з частиною першою статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.
Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення (частина третя статті 116 ЖК України).
Відмовляючи в задоволенні первісного позову, та задовольняючи вимоги зустрічного позову суд вважав встановленими такі обставини.
Житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва. Відповідно до ордеру від 16.02.1977 р. №789 воно було надано ОСОБА_5 на сім`ю з трьох осіб, включаючи ОСОБА_6 та ОСОБА_3 . Згідно з інформації наданої відділом з питань реєстрації місця проживання, перебування фізичних осіб Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації станом на 24.06.2019 року в квартирі жодної особи не зареєстровано. Вказана квартира не приватизована, що підтверджується інформацією наданою сектором з питань приватизації житлового фонду. 03.11.2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб про що складено відповідний актовий запис №930 відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. 26.06.2020 року до Одинадцятої київської державної нотаріальної контори надійшла заява ОСОБА_1 про прийняття спадщини ОСОБА_3 .
Підставою визнання права користування житловим приміщенням позивач вказує на своє фактичне проживання у спірній квартирі разом зі своєю дружиною, яка на той час була єдиною зареєстрованою у квартирі особою. Як пояснив сам позивач у судовому засіданні першої інстанції, він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 разом зі своєю матір`ю у одній кімнаті комунального житлового приміщення. На даний час здійснюється процедура приватизації кімнати ним та його матір`ю. Також позивач перебуває на черзі для отримання квартири. Як на підставу для задоволення своїх вимог позивач також посилається на безперервне користування житлом, сплату комунальних послуг, проведення ремонту у квартирі.
У судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_6 ) повідомив, що знайомий з позивачем і його дружиною з 2005 року, проживає разом з ОСОБА_1 в одному будинку, позивач мав повноцінні та гарні стосунки із дружиною, вони разом вели спільний побут. Свідок ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_7 ) вказав, що відносини у подружжя були хороші, ОСОБА_3 не заперечувала проти проживання ОСОБА_1 в квартирі, сам свідок допомагав подружжю із ремонтними роботами в квартирі. Свідок ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_8 ) зазначив, що спочатку позивач із ОСОБА_3 жили в цивільному шлюбі, а в 2012 році одружились офіційно, остання не заперечувала , щоб її чоловік проживав в спірній квартирі.
Проаналізувавши покази свідків, суд вірно встановив, що повідомлені ними обставини не дають підстав вважати доведеним факт постійного проживання позивача в спірній квартирі з наймачем та ведення ними спільного господарства з 2005 року по день смерті наймача.
Судом також встановлено, що ОСОБА_3 за час життя не зверталась до відповідних органів з приводу реєстрації ОСОБА_1 у спірній квартирі, а сам позивач зареєстрований в квартирі за адресою: АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 з 1994 року по теперішній час, тобто має постійне місце проживання і не змінював його.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
ОСОБА_1 не довів достатніми та допустимими доказами, що він вселився з дотриманням встановленого порядку у спірну квартиру, що ця квартира була постійним місцем його проживання та що вони з наймачем вели спільне господарство тощо. Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду. Позивач акцентує увагу на тому, що він проживав з наймачем квартири, не спростовуючи висновки суду першої інстанції, що за час життя ОСОБА_3 не відбулось вселення ОСОБА_1 у встановленому законом порядку.
Виселяючи ОСОБА_1 з спірної квартири, суд виходив з того, що позивач до спірної квартири на підставі ордеру не вселявся, після смерті дружини займає спірну квартиру без будь-яких правових підстав, так як остання за свого життя не зверталась з заявою про те, що вона визнає за своїм чоловіком право на спірну квартиру і просить зареєструвати його місце проживання з нею.
Дослідивши наявні в справі письмові докази, колегія суддів встановила, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними, а висновки суду відповідають таким обставинам та вимогам закону.
 
Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального права, та не надання належної оцінки усім доказам, якими на думку позивача повністю підтверджено той факт, що він вселився до спірної квартири як член сім`ї наймача, колегія суддів не приймає з огляду на таке:
 
Відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні ч. 2 ст. 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі з наймачем.
За змістом ст. 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні у будинку державного чи громадського житлового фонду або, якщо є інші докази того, що вона не змінювала свого постійного місця проживання.
Вказана правова позиція підтверджується постановою Верховного Суду від 24 жовтня 2019 р. у справі №760/8122/17 провадження №61-5069 св 19, постановою Верховного Суду від 29.10.2020 р. у справі №759/7965 провадження 61-11128 св 20.
Відтак суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання права користування спірним житлом за ОСОБА_1 , який зберігав за собою право на інше державне житло, а також  враховуючи те, що ні ОСОБА_1 ні його дружина, за її життя не ставили питання про набуття позивачем права на спірну квартиру в установленому законом порядку.
З огляду на те, що ОСОБА_1 зберігав за собою право користування іншою квартирою, та був поставлений на квартирний облік, саме як проживаючий в іншій квартирі, суд правомірно не визнав право користування за позивачем на спірну квартиру.
В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 пояснив, що за адресою: АДРЕСА_9 , він, його мати , дружина та діти займають три окремі кімнати в комунальній квартирі. Він зареєстрований в кімнаті 10 кв.м. з матір`ю, і перебуває на квартирному обліку, як особа, що потребує поліпшення житла. Позивач визнав, що він не звертався з проханням до   ОСОБА_3 за її життя з метою його реєстрації в спірній квартирі так як хотів отримати квартиру, а в разі реєстрації в спірній квартирі в нього не було б права на поліпшення житлових умов.
Вказане свідчить, що позивач свідомо з метою мати право на поліпшення житлових умов бажав, щоб в правовідносинах з державою, постійним його місцем проживання державні органи, які вирішували питання постановки на квартирний облік, вважали квартиру в якій він був зареєстрований та на яку зберігав за собою право. Тому  враховуючи і загальні засади цивільного судочинства: добросовісність, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 
ОСОБА_1 не набув права постійного користування спірною квартирою на підставі ст.ст.64,65 ЖК УРСР. Доводи апеляційної скарги містять перелік лише обставин за яких позивач проживав у спірній квартирі, але не містить жодного доказу, які б спростовували висновки суду, щодо не можливості визнання за позивачем права користування спірною квартирою, через те, що останній зберігав за собою право на інше державне житло.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (частина перша, друга статті 77 ЦПК України).
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Цей принцип не створює обов`язку вважати доведеною і встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, щоб реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).
Суд встановив, що позивач має зареєстроване місце проживання, не втратив зв`язок з жилим приміщенням за місцем реєстрації, перебуває на квартирному обліку.
Відповідно до матеріалів справи відсутні докази постійного відкритого проживання позивача у спірній квартирі, спільного побуту з  ОСОБА_3 , сплати за проживання чи обслуговування жилого приміщення (оплата комунальних послуг та інші платежі), так як утворився значний борг на час смерті ОСОБА_3 .
Позивач не надав жодних правовстановлюючих документів на спірну квартиру, зокрема, рішення органу державної влади, ордеру, письмової згоди  ОСОБА_3 на йоговселення.
З огляду на вказане апеляційний судпогоджується з висновками районного суду, що позивач не набув права користування на спірну квартиру, а тому підлягає виселенню.
Аналогічні правові висновки зроблено в постанові Верховного Суду від 16 лютого 2023 року в справі  № 754/3269/20
 
Суд першої інстанції вірно проаналізував письмові докази, а саме наявність заборгованості за комунальними послугами після смерті наймача квартири, та дійшов вірного висновку, що показань наданих свідками недостатньо, для висновку, про постійне проживання позивача в спірній квартирі та ведення  спільного господарства з наймачем квартири та виконання обов`язків позивачем за договором найму.
Суд правомірно констатував, що сплачувати комунальні послуги та погашати борги позивач став уже після відкриття провадження в даній справі. 
Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
 
Колегія суддів також не приймає доводи апеляційної скарги з приводу того, що постійним місцем проживання позивача є спірна квартира і останній не може бути виселений з неї, оскільки таке виселення буде надмірним тягарем та втручанням в його право на повагу до житла, оскільки матеріалами справи та поясненнями самого позивача підтверджено, що він забезпечений іншим житлом.
      Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. пункт 60 вищезгаданого рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I).
Отже, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Матеріали справи не містять доказів, що держава виселяючи позивача в судовому порядку, який має інше житло з квартири, яку він продовжує займати без достатніх правових підстав, вчиняє дії, які свідчать про надмірне втручання в право особи на повагу до житла. Також судом встановлено, що за наявності іншого житла, право на яке позивач зберігав свідомо, з метою поліпшити своїх житлових умов, виселення позивача зі спірної квартири не буде вважатись надмірним тягарем . При цьому суд констатує, що спірна квартира після виселення позивача має бути розподілена державою з урахуванням порядку черговості , в тому числі і особам, які взагалі не мають ніякого житла, а тому відсутні підстави вважати, що в демократичному суспільстві саме права позивача мають бути більш захищені державою, ніж права інших громадян, які також потребують поліпшення житлових умов і щодо забезпечення яких держава має такі ж обов`язки. Суд також враховує, що позивач не надав письмових доказів, що за час спільного проживання з наймачем він вклав значні кошти в покращення спірного державного житла.
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги  не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
 
Колегія суддів встановила, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до статті 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. 
 
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд 

ПОСТАНОВИВ
 
      Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.  
       Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 листопада 2022 року - залишити без змін.
        Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення. 
        Повний текст постанови складено 06 квітня 2023 року.

Судді:                                                                                              О.В. Желепа

                                                                                                          В.А. Кравець

                                                                                                              О.Ф. Мазурик