ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"02" травня 2023 р.                                                                  Справа №914/1831/22

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:
головуючого судді                                                   Галушко Н.А.
суддів                                                             Желіка М.Б.
                                                                      Орищин Г.В.

секретар судового засідання Олійник Н.

сторони в судове засідання не з`явились

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОЛІВ ЛАЙН» б/н  від 13.12.2022 (Вх.№ЗАГС 01-05/3115/22 від 19.12.2022)
на рішення Господарського суду Львівської області від 10.11.2022 (повний текст рішення складено 25.11.2022 ) 
у справі № 914/1831/22
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОЛІВ ЛАЙН», с. Чайки, Київська область
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «ОНІКС», м. Львів
про визнання недійсним договору позики №03/03 від 03.03.2021

ВСТАНОВЛЕНО
Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції
На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "ОЛІВ ЛАЙН", с. Чайки, Київська область до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "ОНІКС", м. Львів визнання недійсним договору позики №03/03 від 03.03.2021.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що між позивачем та відповідачем 03.03.2021 укладено договір позики №03/03, згідно п. 4.2 якого, у випадку порушення позичальником строків повернення позики згідно з п. 3.1. даного договору більше 3-х банківських днів, позичальник додатково, крім штрафних санкцій визначених в п. 4.1. договору, зобов`язаний сплатити позикодавцю штраф у розмірі 10% від суми неповерненої позики. Також, відповідно до п. 4.3. договору у випадку порушення позичальником строків повернення позики згідно з п. 3.1. даного договору більше 30-ти календарних днів, позичальник додатково, крім штрафних санкцій, визначених в п. 4.1. та п. 4.2. договору, зобов`язаний сплатити позикодавцю штраф у розмірі 20% від суми неповерненої позики. 
На думку позивача, одночасне стягнення штрафу за прострочене виконання зобов`язання на строк більше 3-х банківських днів та штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк більше 30-ти календарних днів є подвійним стягненням штрафу за несвоєчасне виконання зобов`язання , що не узгоджується з приписами ст. 61 Конституції України, згідно якої ніхто не може бути двічі притягнутий до відповідальності одного виду. Таким чином, договір позики №03/03 від 03.03.2021 необхідно визнати недійсним, у зв`язку з тим, що він суперечить вимогам законодавства.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 10.11.2022 у справі №914/1831/22 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю. Судові витрати (судовий збір) залишено за позивачем. Стягнуто з ТОВ "ОЛІВ ЛАЙН" на користь ТОВ "Агрофірма "ОНІКС" 20 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Рішення суду мотивовано тим, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували факт укладення договору позики №03/03 від 03.03.2021. В задоволені позову про визнання недійсним договору позики №03/03 від 03.03.2021 слід відмовити, оскільки судом встановлено факт його невчинення (неукладення).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
ТОВ "ОЛІВ ЛАЙН" подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 10.11.2022 у справі №914/1831/22 та прийняти нове рішення, яким визнати недійсним договір позики №03/03 від 03.03.2021, укладений між ТОВ «Агрофірма «ОНІКС» та ТОВ «ОЛІВ ЛАЙН», а також відмовити у стягненні з ТОВ «ОЛІВ ЛАЙН» на користь ТОВ «Агрофірма «ОНІКС» 20 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись на те, що рішення суду винесене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матерального права..
Зокрема, скаржник зазначив про наявність підстав для визнання договору позики №03/03 від 03.03.2021 недійсним, у зв`язку із тим, що умови договору суперечать приписам законодавства, оскільки одночасне стягнення пені за прострочення виконання зобов`язання повернення позики та штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк більше 3-х банківських днів строків повернення позики є подвійним стягненням неустойки за несвоєчасне виконання збов`язання, що не узгоджується з приписами статті 61 Конституції України. Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафних санкцій надано сторонам частиною четвертою статті 231 ГК України.
Окрім того, скаржник зазначає, що на виконання договору позики №03/03 від 03.03.2021 відповідач перерахував на рахунок позивача грошові кошти в сумі 2 000 000 грн, у відповідності до платіжного ручення № 17 від 01.06.2021 з призначенням платежу : «позика за договором позики №03/03 від 01.06.2021 року». 
Також, скаржник зазначає, що відзив на позов подано неуповноваженим представником відповідача-адвокатом Ліваком А.П. і виходячи з вимог ст. ст.60, 73,74 ГПК України не може бути врахований судом. Як вбачається із ордеру на надання правничої (правової) допомоги № 1232594 від від 06.09.2022, доданого до відзиву на позовну заяву та виданого Адвокатським об`єднанням «АЙ EM ПАРТИЕРС» на адвоката Лівака Антона Петровича, останній не містить обов`язкового реквізиту встановленого п. 12.5. Положення про ордер, а саме: відсутні дані про номер посвідчення адвоката України, ким та коли воно видане.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу.
ТОВ «Агрофірма «Онікс» у відзиві на апеляційну скаргу просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін, вважає вищевказану апеляційну скаргу необгрунтованою та безпідставною, а оскаржуване судове рішення таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, є законним та обгрунтованим.
Відповідач вважає, що судом вірно встановлено, що 03.03.2021 між відповідачем та позивачем укладено договір позики №ФД-030321 (поворотної фінансової позики). 
Також відповідач зазначає, що у зв`язку з допущеними помилками при здійсненні платежу, позивачу було надіслано лист №32 від 12.08.2022, згідно з яким у платіжному дорученні №17 від 01.06.2021 на суму - 2 000 000,00 грн помилково вказано призначення платежу «позика зг. договору позики №03/03 від 01.06.2021р», оскільки фактично вказані кошти були оплачені як позика згідно договору позики №ФД-030321 від 03.03.2021, який в свою чергу оспорюється позивачем у межах справи №914/1829/22, що перебуває у провадженні господарського суду Львівської області (суддя: Бортник О.Ю.).
Відповідач не погоджується із твердженнями позивача щодо укладення договору позики, а посилання на платіжне доручення №17 від 01.06.2021 не може бути належним та допустимим доказом, оскільки у вказаному платіжному дорученні було помилково вказано не тільки номер договору, але й дату укладення договору. Саме 01.06.2022 укладено між позивачем та відповідачем додаток №1 до договору позики №ФД-030321 (поворотної фінансової допомоги) від 03.03.2021, що є додатковим свідченням, враховуючи той самий день підписання додатку, здійснення платежу та дати договору, вказаної у призначенні платежу (01.06.2022), здійснення оплати саме по до договору позики №ФД-030321 (поворотної фінансової допомоги) від 03.03.2022, а не оспорюваного договору позики, який позивач намагається визнати недійсним у межах цього провадження. 
Також, відповідач зазначає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.
Відповідач стверджує, що адвокат Лівак Антона Петровича є належним представником відповідача, помилково до відзиву додано копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги відповідачу, яка була не остаточною редакцією вказаного документу, але до поданих до суду заперечень від 24.09.2022 на відповідь позивача на відзив у справі №914/1831/22 та заяви від 29.10.2022 про стягнення витрат на правову (правничу) допомогу додано вірну копію ордеру, тобто в матеріалах справи наявна копія ордеру на надання правничої правової допомоги відповідачу без вказаних позивачем недоліків. 

Процесуальні дії суду у справі.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.12.2022 справу №914/1831/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Галушко Н.А., судді Желік М.Б., Орищин Г.В.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 21.12.2022 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ОЛІВ ЛАЙН" залишено без руху для усунення встановлених недоліків, а саме: зобов`язано скаржника надати (надіслати) на адресу Західного апеляційного господарського суду докази сплати судового збору в сумі      3      721,5 грн протягом 10 днів з дня  вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 09.01.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ОЛІВ ЛАЙН" на рішення Господарського суду Львівської області від 10.11.2022 у справі №914/1831/22 та призначено розгляд справи  на 14.02.2023.
У зв`язку із оголошеною повітряною тривогою по всій території України судове засідання 14.02.2023 не відбулося. 
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 14.02.2023 призначено розгляд справи №914/1831/22 на 28.02.2023. 
28.02.2023 розгляд вказаної справи не відбувся у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю головуючого судді Галушко Н.А. з 28.02.2023 по 03.03.2023.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 06.03.2023  призначено розгляд справи №914/1831/22 на 14.03.2023. 
14.03.2023 судове засідання в режимі відеоконференції не відбулося у зв`язку з неможливістю налаштування коректної роботи системи відеоконференцзв`язку, що підтверджується актом про несправність (неналежне функціонування) системи відеоконференцзв`язку. 
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 14.03.2023 призначено судове засідання у справі №914/1831/22 на 04.04.2023.
04.04.2023 розгляд вказаної справи не відбувся у зв`язку із відпусткою головуючого судді Галушко Н.А. з 04.04.2023 по 06.04.2023.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 07.04.2023 призначено розгляд справи №914/1831/22 на 02.05.2023.
Сторони в судове засідання не з`явились.
Представниками відповідача подано заяви від 01.05.2023 (вх.ЗАГС №01-04/2909 від 02.05.2023 та 01-04/288/22 від 02.05.2023) про розгляд справи за відсутності представників останнього.
Від представників відповідача (адвокатів Лівак А.П. та Лівак Т.О.) подано заяви про розгляд справи без участі останніх в судовому засіданні 02.05.2023 та просять визнати поважними причини неявки в судове засідання.
В судовому засіданні 02.05.2023  колегією суддів прийнято постанову.
Обставини справи.
Як ствердив позивач, 03.03.2021 між ТОВ "Агрофірма "ОНІКС" (позикодавцем) та ТОВ "ОЛІВ ЛАЙН" (позичальником) укладено договір позики №03/03 (а.с.4).
За цим договором позикодавець (відповідач) надає, а позичальник (позивач) отримує позику та зобов`язується повернути її згідно строку позики позикодавцю.
Сума позики за договором становить 10 000 000,00 грн (п. 2.1 договору).
Пунктом 3.1 договору встановлено, що строк позики розпочинається з моменту отримання грошових коштів позичальником і триває до 19.04.2021.
Згідно з п.4.1 договору у випадку порушення позичальником строків повернення позики згідщно з п.3.1 даного договору позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки, що діяла на момент прострочення позичальника, за кожен день прострочення. У випадку порушення позичальником строків повернення позики згідно з п. 3.1. даного договору більше 3-х банківських днів, позичальник додатково, крім штрафних санкцій визначених в п. 4.1. договору, зобов`язаний сплатити позикодавцю штраф у розмірі 10% від суми неповерненої позики (п.4.2 договору). 
Відповідно до п. 4.3. договору у випадку порушення позичальником строків повернення позики згідно з п. 3.1. даного договору більше 30-ти календарних днів, позичальник додатково, крім штрафних санкцій визначених в п. 4.1. та п. 4.2. договору, зобов`язаний сплатити позикодавцю штраф у розмірі 20% від суми неповерненої позики.
Судом в ході розгляду справи в суді першої інстанції також встановлено, що 03.03.2021 між ТОВ "Агрофірма "ОНІКС" (позикодавцем) та ТОВ "ОЛІВ ЛАЙН" (позичальником) було укладено договір позики №ФД-030321 (поворотної фінансової позики (а.с.85).
В порядку та на умовах, визначених цим договором, позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у розмірі, визначеному у п. 2.1 цього договору, без нарахування відсотків, а позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк (п. 1.1 договору позики №ФД-030321 від 03.03.2021).
Згідно п. 2.1 договору позики №ФД-030321 від 03.03.2021 розмір позики становить 10 000 000,00 грн.
Пунктом 4.1 договору позики №ФД-030321 від 03.03.2021 в редакції додатку №2 від 30.06.2021 встановлено, що строк позики розпочинається з моменту отримання грошових коштів на поточний рахунок позичальника і триває до 31.03.2022.
Як вбачається із матеріалів справи 05.03.2021 відповідач перерахував позивачу              3   000 000,00 грн з призначенням платежу - позика зг. договору позики №ФД-030321  від 03.03.2021, що підтверджується платіжним дорученням №4522 від 05.03.2021 (а.с.87).
11.03.2021 відповідач перерахував позивачу 1 500 000,00 грн з призначенням платежу - позика зг. договору позики №ФД-030321 від 03.03.2021, що підтверджується платіжним дорученням №4527 від 11.03.2021 (а.с.87 на зв.).
01.06.2021 відповідач перерахував позивачу 2 000 000,00 грн з призначенням платежу - позика зг. договору позики №03/03  від 01.06.2021, що підтверджується платіжним дорученням №17 від 01.06.2021 (а.с.88).
Листом за вих. №32 від 12.08.2022 відповідач повідомив позивача, що у платіжному дорученні №17 від 01.06.2021 помилково вказано про платіж згідно договору позики №03/03  від 01.06.2021, оскільки фактично вказані кошти було сплачено згідно договору позики №ФД-030321 від 03.03.2021 (а.с.40). 
Таким чином, відповідач заявив про зарахування коштів в сумі 2 000 000,00 грн згідно платіжного доручення №17 від 01.06.2021 як оплату за договором позики №ФД-030321 від 03.03.2021 та просить вважати правильним призначення платежу - позика згідно з договором позики №ФД-030321  від 03.03.2021.
Позивачем заявлено позовну вимогу про визнання недійсним договору позики №03/03 від 03.03.2021, з посиланням на те, що наведені умови договору передбачають подвійне стягнення штрафних санкцій за несвоєчасне виконання зобов`язання, що не узгоджується з приписами ст. 61 Конституції України, згідно якої ніхто не може бути двічі притягнутий до відповідальності одного виду.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови. Висновки суду апеляційної інстанції.
Спір у справі виник щодо правомірності укладення договору позики.
Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, визнання правочину недійсним.
Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов`язань, є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України.
Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Частиною 3 ст. 639 ЦК України встановлено, якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.
Як вбачається із договору позики №03/03 від 03.03.2021 і на який посилається позивач в обгрунтування позовних вимог (а.с.4), останній не підписаний уповноваженою особою відповідача.
В ході розгляду справи в суді першої інстанції відповідач заперечив факт підписання договору позики №03/03 від 03.03.2021. Натомість, зазначив, що 03.03.2021 між сторонами було укладено договір позики №ФД-030321 (поворотної фінансової позики), на виконання умов якого позивачу було перераховано кошти. 
У платіжному дорученні №17 від 01.06.2021, яким позивачу було перераховано                  2 000 000,00 грн, відповідачем було допущено помилку у призначенні платежу - невірно зазначено дату та номер договору позики, про що позивача було повідомлено листом  за вих. №32 від 12.08.2022.
Отже, суд першої інстанції правомірно прийшов до висновку, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували факт укладення договору позики №03/03 від 03.03.2021.
Згідно з п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.
У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо).
Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.
Отже, в задоволені позову про визнання недійсним договору позики №03/03 від 03.03.2021 судом першої інстанції правомірно відмовлено, оскільки встановлено факт його невчинення (неукладення) сторонами.
З огляду на викладене, твердження скаржника, що на виконання договору позики №03/03 від 03.03.2021 відповідач перерахував на рахунок позивача грошові кошти в сумі 2 000 000 грн, у відповідності до платіжного ручення № 17 від 01.06.2021 з призначенням платежу : «позика за договором позики №03/03 від 01.06.2021 року» спростовується наведеними вище належними доказами, які підтверджують, що фактично вказані кошти були оплачені як позика згідно договору позики №ФД-030321 від 03.03.2021.
Щодо посилання скаржника на наявність підстав для визнання договору позики №03/03 від 03.03.2021 недійсним, оскільки одночасне стягнення пені за прострочення виконання зобов`язання повернення позики та штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк більше 3-х банківських днів строків повернення позики є подвійним стягненням неустойки за несвоєчасне виконання збов`язання, що не узгоджується з приписами статті 61 Конституції України, судова колегія зазначає, що оскільки судом встановлено факт невчинення (неукладення) сторонами договору позики №03/03 від 03.03.2021 судовою колегією не надається правова оцінка умовам даного договору.

Щодо заявлених до стягнення відповідачем з позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20   000,00грн судова колегія зазначає таке. 
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
За змістом ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Зокрема, до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч.8 ст.129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до ст. 126 ГПК України, за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідачем на підтвердження його витрат на послуги адвоката надано копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС №8914/10, виданого 13.03.2020, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ПТ №3591, виданого 21.07.2020, ордеру серії АА №1232594 від 06.09.2022, ордеру серії ВІ №1105023 від 27.09.2022, договору про надання правової (правничої допомоги) від 31.08.2022, додаткової угоди від 14.10.2022.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Як встановлено судом, розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у договорі про надання правової допомоги у вигляді фіксованої суми та не змінювався в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Таким чином, гонорар адвоката, встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі не потребує надання детального опису робіт, виконаних адвокатом.
Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд, зокрема у постанові від 28.12.2020 у справі №640/18402/19.
Відповідно до ч. 2 ст. 126 ГПК України розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. 
Таким чином, за наявності інших доказів надання послуг, зокрема, підписаного сторонами акту наданих послуг, сам факт неоплати таких послуг або подання неналежних доказів оплати, не може бути підставою для відмови у розподілі таких витрат між сторонами за результатами розгляду справи.
Оцінивши наявні матеріали справи, судом першої інстанції правомірно встановлено, що заявлені до стягнення витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн є співмірними із складністю справи та виконаною адвокатом роботою та підлягають стягненню з позивача. 
Щодо посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що відзив на позов подано неуповноваженим представником відповідача-адвокатом Ліваком А.П. і, виходячи з вимог ст. ст.60, 73,74 ГПК України, такий не може бути врахований судом, оскільки в ордері на надання правничої (правової) допомоги № 1232594 від  06.09.2022, виданому Адвокатським об`єднанням «АЙ EM ПАРТИЕРС» адвокату Лівак Антону Петровичу, не містяться обов`язкові реквізити, встановлені п. 12.5 Положення про ордер, а саме: відсутні дані про номер посвідчення адвоката України, ким та коли воно видане, судова колегія зазначає таке.
Як вбачається із матеріалів справи, до поданих до суду заперечень від 24.09.2022 на відповідь позивача на відзив у справі №914/1831/22 та заяви від 29.10.2022 про стягнення витрат на правову (правничу) допомогу додано копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги адвокатом Ліваком Антоном Петровичем відповідачу без вказаних скаржником недоліків, отже останній є належним представником відповідача у даній справі.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003 року, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.
Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У відповідності до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи встановлені обставини справи, зважаючи на те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи, беручи до уваги межі перегляду оскаржуваного ріщення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають  задоволенню, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Відповідно до ст.129 ГПК України судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст.129, 269, 270, 273, 275, 276, 282, 284 ГПК України,

Західний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ :

1.Рішення Господарського суду Львівської області від 10.11.2022 у справі №914/1831/22 залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОЛІВ ЛАЙН» б/н  від 13.12.2022 (Вх. № ЗАГС 01-05/3115/22 від 19.12.2022) залишити без задоволення.
2.Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку покласти на скаржника.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки встановлені ст.ст. 287, 288 ГПК України.

Справу повернути до місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 15.05.2023

Головуючий суддя                                                  Галушко Н.А.

Суддя                                                                      Желік М.Б.

Суддя                                                                       Орищин Г.В.