ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2023 р.	Справа № 539/850/22	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Калиновського В.А.,
Суддів: Кононенко З.О. ,  Мінаєвої О.М. ,
за участю секретаря судового засідання Пукшин Л.Т

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 19.05.2022, головуючий суддя І інстанції: Даценко В.М., вул. Монастирська, 17, м. Лубни, Лубенський район, Полтавська область, 37500, повний текст складено 19.05.22 року по справі № 539/850/22
          за позовом          Лубенського міськрайонного відділу Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області  
          до          громадянина Російської Федерації ОСОБА_1                  
          про примусове видворення з України,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, Лубенський міськрайонний відділ Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області, звернувся до Лубенського міськрайонного суду Полтавської області з позовом до громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , в якому просив суд:
- затримати строком на шість місяців з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні. 
- примусово видворити за межі території України громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після завершення процедури його ідентифікації.  
Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 19.05.2022 року адміністративний позов Лубенського міськрайонного відділу  Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області задоволено.
Затримано строком на шість місяців, а саме, до 19.11.2022 року, з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.
Примусово видворити за межі території України громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після завершення процедури його ідентифікації.
Не погодившись з  рішенням суду першої інстанції, відповідачем, через його представника,  подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити. 
В обґрунтування вимог апеляційної  скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм процесуального права, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Зазначив, що право на пред`явлення позову, з розгляду якого було відкрито провадження у справі, у позивача виникло з 13.10.2021. Строк звернення позивача із зазначеним позовом до адміністративного суду, установлений ч. 2 ст. 122 КАС України, сплив 13.01.2022. В свою чергу, позивач звернувся до адміністративного суду 23.02.2022 і не заявляв про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду. Отже, суд першої інстанції не розглядав таку заяву, не приймав відповідне рішення, хоча за  результатом розгляду такої заяви мав би залишити позовну заяву без розгляду. Таким чином, при прийнятті оскаржуваного рішення, суд першої інстанції порушив норми процесуального права.  
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому він, наполягаючи на законності та обгрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Відповідно до ч. 3 ст. 268, ч. 2 ст. 313 КАС України, справа розглядається за відсутності сторін. 
Згідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, колегія суддів, враховуючи неявку у судове засідання всіх учасників справи, вважає за можливе фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 є уродженцем України, останній раз в`їхав в Україну в 1999 році в приватних справах до своєї матері. В Україні проживає без документів на право проживання. 
08.05.2013 року в Посольстві Росії в Україні отримав паспорт громадянина РФ терміном дії до 08.05.2018.
09.09.2021 року за порушення правил перебування в Україні відносно гр. Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 Лубенським відділом УДМС у Полтавській області складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МПТ №001275 за виявлене порушення правил перебування в Україні та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400,00 грн., який на сьогоднішній день не сплачений. Матеріали для примусового стягнення надіслані до Лубенського відділу ДВС у Лубенському районі Полтавської області.
Також судом встановлено, що на теперішній час громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 проживає в АДРЕСА_1 , в помешканні померлої матері, власного житла в Україні не має, офіційного джерела доходів не має, до органів ДМС України з заявою про продовження строку перебування в Україні та про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - не звертався, документального підтвердження підстав для подальшого перебування в Україні та документів на право проживання в Україні вищезазначена особа не надала.
29.09.2021року Лубенським ДМС у Полтавській області було прийнято рішення №10/2021 Про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Даним рішенням він зобов`язаний залишити територію України у термін до 12.10.2021 року. Дане рішення вищевказаний іноземний громадянин проігнорував.
Крім цього протягом 2021 року громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 за повідомленням Лубенського РВП ГУМНП в Полтавській області неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 175-1 КУпАП від 09.09.2021р.; ч. 1 ст. 178 КУпАП від 09.09.2021р.; ст.176 КУпАП від 09.09.2021р.; ч. 2 ст.178 КУпАП від 29.09.2021р.
Враховуючи, що відповідач перебуває в України без реєстрації, та не має власного житла в Україні, роботи та джерела доходів, достатнього фінансового забезпечення для його проживання в Україні та для виїзду за межі України, а також документів, які б надавали йому таке право, позивач вважає, що є всі підстави вважати, що відповідач може ухилятися від виконання рішення суду про його видворення, у зв`язку з чим, звернувся до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що вимоги позивача про примусове видворення та затримання з метою забезпечення примусового видворення з поміщенням до ПТПІ строком на 6 місяців узгоджуються з положеннями національного законодавства, та є обґрунтованими, тому позовні вимоги підлягають задоволенню.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України від 22.09.2011 року № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI).
Відповідно до статті 26 Закону №3773-VI, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.
Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.
Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.
Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 30 Закону №3773-VI, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.
Іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.
У разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.
Відповідно до частини 8 статті 30 Закону №3773-VI, положення цієї статті не застосовуються до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Відповідачем не надано доказів звернення до відповідних державних органів із заявами про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також доказів його легального перебування на території України.
При цьому, судовим розглядом встановлено та не спростовано відповідачем, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , у 1999 році прибув до України та проживає без документів на проживання, тобто незаконно перебуває на території України без будь-яких дозвільних документів, які б надавали йому право на проживання на території держави.
Відповідач жодних дій щодо легалізації свого перебування на території України не здійснював. Під час перебування на території України до підрозділів ДМС України щодо продовження термінів чи інших питань перебування на території України не звертався. З заявою про отримання статусу біженця чи додаткового захисту іноземець також не звертався.
З урахуванням вказаного вище, підстав для подальшого законного перебування на території України, передбачених статтею 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідач не має. 
Колегія суддів також звертає увагу на те, що протягом 2021 року громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 за повідомленням Лубенського РВП ГУМНП в Полтавській області неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 175-1 КУпАП від 09.09.2021р.; ч. 1 ст. 178 КУпАП від 09.09.2021р.; ст.176 КУпАП від 09.09.2021р.; ч. 2 ст.178 КУпАП від 29.09.2021р.
Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що постанова від 09.09.2021 про притягнення громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ознаками правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП та рішення Лубенського відділу Управління ДМС у Полтавській області від 29.09.2021 про примусове повернення з України відповідачем не оскаржувалися.
При розгляді справи не було встановлено фактів, які б свідчили про неможливість примусового видворення відповідача за межі України за обставин, передбачених Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статтею 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду по справі №591/4062/18 від 29.04.2021.
Таким чином, у зв`язку з тим, що рішення про примусове повернення відповідачем не виконано, у відповідача відсутні документи на право перебування на території України, відповідач не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту, підстави вважати, що відповідач підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» відсутні, суд дійшов обґрунтованих висновків про наявність підстав для  забезпечення примусового видворення громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі території України.
Колегія суддів враховує, що відповідач всупереч вимог ч. 1 ст. 77 КАС України не надав жодних доказів на підтвердження його легального перебування на території України.
Згідно з ч. 1 ст. 289 КАС України, за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України.
Тобто, примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства підлягають особи у випадку їх ухилення без поважних причин від виїзду в установлений рішенням про примусове повернення строк, або коли існують обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства буде ухилятися від виконання такого рішення ще до спливу цього строку.
Відповідно до ч. 11 ст. 289 КАС України, строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців.
Позивач, в обгрунтування позову, зокрема, зазначив, що після прийняття рішення про примусове повернення громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 не з`являвся. Для встановлення його місця перебування Лубенським відділом УДМС направлялися запити до органів національної поліції для встановлення місця перебування нелегального мігранта. Запити були здійснені 26.11.2021 за вихідним №5330-1787/5330-21, від 02.02.2022 №5330-136/5330-22, від 17.02.2022 №5330- 225/5330-22. Відповідно до інформації наданої Лубенським районним відділом поліції ГУНП в Полтавській області встановити фактичне місце перебування ОСОБА_1 не вдалося.
Оскільки відповідач ухиляється від виїзду з України, іноземець підлягає затриманню на 6 місяців з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.
Затримання особи-відповідача, не зважаючи на серйозність заходу, з огляду на встановлені фактичні обставини, є цілком виправданими та належними, тому як в даному випадку застосування інших, менш суворих заходів, буде недостатніми для гарантування виконання такою особою певних обов`язків пов`язаних із залишенням території України. Затримання до закінчення проведенню процедури видворення, в тому числі для належної ідентифікації особи, відповідає вимогам національного законодавства, воно є також необхідним за конкретних обставин.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення.
Колегія суддів вважає необгрунтованими доводи апеляційної скарги про порушення УДМС строків звернення до адміністративного суду, з огляду на наступне. 
Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень (ч. 2 ст. 122 КАС України).
Колегія суддів звертає увагу на те, що, аналіз наведених вище норм права свідчить про те, що право на звернення до суду з позовом у даній категорії справ виникає після встановлення факту невиконання іноземцем в установлений строк рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, тобто ухилення без поважних причин від виїзду в установлений рішенням про примусове повернення строк.
Отже, саме з моменту встановлення такого факту як невиконання рішення, тобто не виїзду іноземця в установлений рішенням про примусове повернення строк, починається перебіг строку звернення до суду з відповідним позовом.  
Як свідчать матеріали справи позивачем, після закінчення строку (до 12.10.2021), встановленого громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 для повернення до країни походження, було перевірено виконання відповідачем рішення № 10/2021 від 29.09.2021 та встановлено факт його не виконання останнім.  
Для встановлення місця перебування відповідача Лубенським відділом УДМС направлялися запити до органів національної поліції. Запити були здійснені 26.11.2021 за вихідним №5330-1787/5330-21, від 02.02.2022 №5330-136/5330-22, від 17.02.2022 №5330-225/5330-22. Відповідно до інформації наданої Лубенським районним відділом поліції ГУНП в Полтавській області встановити фактичне місце перебування ОСОБА_1 не вдалося.
До суду було надано інформацію та копії документів на підтвердження неможливості встановити місце перебування іноземця для забезпечення порядку судового розгляду у відповідності до  ст. 288 КАС України.
Таким чином, саме з моменту встановлення позивачем факту не виконання рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни № 10/2021 від 29.09.2021 громадянином Російської Федерації ОСОБА_1 , у позивача виникли підстави, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Тобто, саме з цього дня у позивача розпочався строк на звернення до суду, передбачений           ч. 2 ст. 122 КАС України.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що позивач звернувся до суду з позовом в межах строку, передбаченого ч. 2 ст. 122 КАС України. 
Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення         Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 19.05.2022 по справі № 539/850/22 прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено.
З урахуванням того, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, колегія суддів  вважає, що відсутні в розумінні ст.139 КАС України правові підстави для розподілу судових витрат (в т.ч. витрат на професійну правничу правову допомогу) по даній справі.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 19.05.2022 по справі                  № 539/850/22  залишити без змін.
  
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 		В.А. Калиновський	
Судді	   	З.О. Кононенко    О.М. Мінаєва