Справа № 465/2073/21                        Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О. 
Провадження № 22-ц/811/193/23                Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       25 квітня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого – судді Ніткевича А.В.
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.
секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.
з участю відповідачки ОСОБА_1 , представника відповідачів ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівської міської ради на рішення Франківського районного суду м. Львова від 30 листопада 2022 року в складі судді Мартинишин М.О. в справі за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , з участю третьої особи ОСОБА_9 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, -
встановив:
У березні 2021 року позивач Львівська міська рада звернувся до суду із позовом до відповідачів, в якому просила зобов`язати відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , просив звільнити зайняту земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 шляхом знесення самовільно спорудженої прибудови.
Вимоги позивач обгрунтовував тим, що до Львівської міської ради звернулась ОСОБА_9 , мешканка квартири АДРЕСА_2 з приводу перевірки самочинних прибудов до будинку АДРЕСА_1 .
Позивач є власником земельної ділянки, на якій розташований будинок  АДРЕСА_1 .
З акту ЛКП «Вулецьке» від 20.05.2020 встановлено, що мешканці квартири АДРЕСА_3 самочинно прибудували житлову кімнату площею 15.1 м.кв., санвузол площею 6,0 кв.м., коридор площею 6,3 кв.м.
Таким чином вважає, що об`єкт нерухомого майна, збудований відповідачами, розташований на комунальній земельній ділянці, не відведеній відповідачам, тому є самочинними будівництвом.
Окрім цього, зазначає, що відповідачами здійснено будівництво об`єкту нерухомого майна без відповідного документу, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, що є самочинним будівництвом. У даному випадку вказана земельна ділянка підлягає звільненню та проведенню у попередній стан. 
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 30 листопада 2022 року у задоволенні позову Львівської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , з участю третьої особи ОСОБА_9 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки - відмовлено.
Рішення суду оскаржила Львівська міська рада.
Вважає оскаржуване рішення незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясування усіх обставин справи та з невідповідністю висновків суду обставинам справи. 
В обґрунтуванням вимог покликається на те, що до них звернулась мешканка квартири АДРЕСА_2 з приводу перевірки самочинних прибудов до будинку АДРЕСА_1 . За результатами перевірки звернення, в межах повноважень Львівською міською радою, складено акт обстеження земельної ділянки від 20.11.2019, яким встановлено, що на землях комунальної власності загальною орієнтованою площею 120 кв.м., в тому числі орієнтованою площею 22 кв.м. в межах червоних ліній, мешканцями будинку АДРЕСА_1 здійснено самочинну прибудову до цього будинку, без жодних правовстановлюючих документів, а також встановлено металеву огорожу із бетонними стовпцями, земельна ділянка фактично використовується за відсутності відповідного рішення Львівської міської ради про передачу у власність або користування земельної ділянки. 
Вважає, що дії відповідачів із самовільного зайняття земельної ділянки порушують права Львівської міської ради як власника земельної ділянки на самостійне володіння, користування, розпорядження нею. 
Зважаючи на викладене, земельна ділянка підлягає звільненню та приведенню її за рахунок відповідачі до стану, придатного для використання за цільовим призначенням. 
Просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 листопада 2022 року та ухвалити нове, яким позов Львівської міської ради задовольнити повністю, зобов`язавши відповідачів звільнити самовільно зайняту ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення самовільно спорудженої прибудови, судові витрати покласти на відповідачів. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_1 та представник відповідачів ОСОБА_2 апеляційну скаргу заперечили, просили оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Представник позивача Львівської міської ради в судове засідання не прибув, подав клопотання про розгляд справи у відсутність представника міської ради, апеляційну скаргу підтримав, просить задовольнити.
Інші учасники справи в судове засідання не прибули, не повідомили суд про причину неявки.
На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції своє рішення мотивував необґрунтованістю позовних вимог, а саме відсутністю доказів того, що наявність спірного будівництва порушує права позивача, при цьому звернув увагу, що Львівська міська рада не надала докази використання усіх передбачених законодавством України заходів щодо зобов`язання проведення перебудови, неможливості проведення відповідної перебудови або відмови відповідачів у проведенні перебудови шляхом приведення будинку у відповідність до будівельних норм.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з предмета та підстав позову Львівської міської ради, спірних правовідносин, які виникли щодо усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.
Згідно частини першої статті15, частини першої статті16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.
Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 є наймачами квартири АДРЕСА_4 . 
Відомості про квартиру АДРЕСА_4 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні. 
Актом обстеження земельної ділянки комунальної власності на АДРЕСА_1 від 20.11.2019, затвердженим в.о. директора Департаменту містобудування Львівської міської ради С.Коровайник встановлено, що невстановлені особи, які проживають у багатоквартирному будинку АДРЕСА_1 самовільно зайняли та використовують землі комунальної власності орієнтованою площею 120 кв.м., в тому числі орієнтованою площею 22 кв.м. в межах червоних ліній, шляхом добудови (прибудови) до цього будинку без відповідних рішень Львівської міської ради та правовстановлюючих документів на землекористування. 
Також встановлено, що на земельній ділянці в межах червоних ліній вул. Балтійської влаштовано металеву огорожу із бетонними стовпцями. Франківською районною адміністрацією дозвіл на влаштування огорожі на АДРЕСА_1 фізичним чи юридичним особам не видавався. Львівською міською радою рішень (ухвал) про передачу у власність чи надання в користування (оренду) фізичним або юридичним особам земельної ділянки на АДРЕСА_1 не приймалось. 
Звертаючись до суду з даним позовом Львівська міська рада зазначала, що саме дії відповідачів із самовільного зайняття земельної ділянки порушують право територіальної громади, її як власника, на самостійне володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою.
Тобто, позов про приведення до попереднього стану земельної ділянки обумовлено як реалізацією передбачених законами України повноважень суб`єкта владних повноважень щодо здійснення державного контролю за дотриманням законодавства у сфері містобудівної діяльності, так і захистом комунальної власності, що свідчить про приватноправовий характер спірних правовідносин.
Отже, оскільки Львівська міська рада в позовній заяві наголошувала, що позовні вимоги пов`язані з реалізацією нею як органом місцевого самоврядування права комунальної власності на землі відповідного населеного пункту, цей спір стосується цивільних прав територіальної громади, тобто є приватноправовим. Захист приватних (цивільних) прав відбувається у цивільному судочинстві.
Аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі № 523/11508/18 (провадження № 14-336цс19).
Згідно з пунктом «б» частини першої статті 80 Земельного кодексу України (далі ЗК України) суб`єктами права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності.
Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування (частини перша, друга статті 83 ЗК України).
Згідно із частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 ЗК України).
Статтею 126 ЗК України передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
За змістом статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» про самовільне зайняття земельної ділянки свідчить вчинення особою будь-якої дії, спрямованої на фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дії, які відповідно до закону є правомірними.
Частина 2 статті 152 ЗК України передбачає, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою
За правилами статті 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.
Актом ЛКП «Вулецьке» від 20.05.2020 складеним на предмет обстеження квартири АДРЕСА_4 , де основним квартиронаймачем є ОСОБА_1 , встановлено, що мешканці квартири АДРЕСА_3 даного будинку самочинно прибудували до квартири житлову кімнату площею 15,1 кв.м, санвузол площею 6,0 кв.м, коридор площею 6,3 кв.м. 
Згідно із довідкою з місця поживання про склад сім`ї та прописки від 21.05.2020 №956, виданої ЛКП «Вулецьке», у квартирі АДРЕСА_4 зареєстровано 7 осіб: ОСОБА_1 (основний квартиронаймач), ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . 
Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.
За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Згідно із частиною четвертою статті 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
При цьому знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.
Відповідно до частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.
З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексу вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року, справа № 725/5630/15-ц, провадження № 14-341цс18 зазначила, що юридичними фактами, які складають правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення. При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо.
Колегія суддів звертає увагу, що обставини самочинного будівництва мешканцями квартири АДРЕСА_3 житлової кімнати площею 15.1 м.кв., санвузла площею 6,0 кв.м., коридора площею 6,3 кв.м., були предмет розгляду судами в інших цивільних справах за зверненнями власника квартири АДРЕСА_2 . 
Зокрема, ОСОБА_11 в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_12 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: Львівська міська рада, Франківська районна адміністрація Львівської міської ради, Департамент Держархбудконтролю у Львівській області, Львівське комунальне підприємство «Вулецьке», ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 про зобов`язання демонтувати самочинно здійснену добудову (справа №465/161/11-ц).
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 15 червня 2016 року позов задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 демонтувати самочинно здійснену прибудову (кімната площею 24,1 кв.м) до квартири АДРЕСА_4 . В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподілу судових витрат.
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 24 жовтня 2016 року рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 червня 2016 року скасовано. Ухвалено нове рішення про відмову в позові.
Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд апеляційної інстанції виходив з того, що демонтаж спірної прибудови призведе до руйнації стіни, яка є спільною для добудови, проведеної до квартири АДРЕСА_5  спірного житлового будинку, та до порушення прав мешканців цієї квартири. Разом з тим, знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності, суд не встановив факт звернення позивачів до відповідачів щодо здійснення перебудови спірної споруди.
Постановою Верховного суду від 06 березня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_11 , ОСОБА_12 залишено без задоволення. Рішення Апеляційного суду Львівської області від 24 жовтня 2016 року залишено без змін.
Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі №917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
Враховуючи положення частини четвертої статті 82 ЦПК України, обставини щодо руйнації стіни, яка є спільною для добудови, проведеної до квартири АДРЕСА_5 спірного житлового будинку, у випадку демонтажу спірної прибудови та порушення прав мешканців цієї квартири, які встановлені судами під час розгляду цивільної справи №465/161/11-ц, не потребують доказуванню під час розгляду даної справи.
Колегія суддів зауважує, що у разі встановлення порушення суб`єктом містобудівної діяльності факту здійснення самочинного будівництва об`єктів нерухомого майна без відповідного дозволу, відповідний орган державної влади наділений повноваженнями на звернення з позовом до суду щодо знесення самочинно збудованого об`єкта нерухомого майна, як крайній захід, і лише тоді коли використані всі передбачені законодавством України заходи реагування за чотирьох умов, а саме: за умови складання припису щодо усунення порушень вимог містобудівного законодавства шляхом надання можливості відповідачеві для проведення відповідної перебудови; за умови, що вказане будівництво суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; за умови відсутності можливості проведення перебудови самочинно збудованого нерухомого майна; за умови, якщо особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовляється від проведення такої перебудови, при цьому відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов`язання здійснити перебудову.
Звертаючись до суду з позовною заявою Львівська міська рада, окрім складеного акту обстеження земельної ділянки комунальної власності на АДРЕСА_1 від 20.11.2019 року, акту ЛКП «Вулецьке» від 20.05.2020 року та копії поверхневого плану будинку АДРЕСА_1 (а.с.8-10,12), не надала інших доказів, які б давали підстави вважати, що позивачем вчинено усіх заходів реагування та притягнення винної особи до відповідальності, з метою усунення порушень, а також не доведено, що неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.
Колегія суддів зазначає, що знесення самовільно спорудженої прибудови по АДРЕСА_1 може спричини негативні наслідки для капітальної житлової будівлі в цілому, шляхом зміни її властивостей, за яких вона може використовуватись як житлова, що встановленому судовими рішеннями по справі №465/161/11-ц.
При цьому, права позивача можуть бути відновленні іншим шляхом ніж знесення самочинно здійсненої добудови, адже знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливо лише за умови, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від такої перебудови.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на коженаргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, № 63566/00Л).
Отже, у справі, яка переглядається, суд першої інстанції виконав свої обов`язки, визначені процесуальним законом (статті 263, 89 ЦПК України), повно, всебічно й об`єктивно з`ясував обставини справи та надав їм належну оцінку, ухвалив рішення, яке є законним та обґрунтованим.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, а доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують, то апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.
Враховуючи, що вимоги апеляційної скарги залишено без задоволення судові витрати, у відповідності до вимог ст. ст. 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», між сторонами не розподіляються.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд,-
постановив:
Апеляційну скаргу Львівської міської ради - залишити без задоволення.
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 червня 2022 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 26 квітня 2023 року

Головуючий                                                 А.В. Ніткевич

Судді:                                                         С.М. Бойко

С.М. Копняк