ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2023 р. 	Справа № 480/6914/22	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: П`янової Я.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22.12.2022, головуючий суддя І інстанції: В.О. Павлічек, м. Суми, повний текст складено 22.12.22  по справі № 480/6914/22
за позовом     ОСОБА_1  
до   Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області ,   Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві             
про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі за текстом також - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (далі за текстом також - відповідач-1, ГУ ПФУ в Сумській області), Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі за текстом також - відповідач-2, ГУ ПФУ в м. Києві), у якому просив:
- визнати протиправним рішення № 182950007265 Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 14.09.2022 про відмову в призначенні ОСОБА_1 дострокової пенсії за віком;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 30.09.1982 по 03.11.1997;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області призначити ОСОБА_1 дострокову пенсію за віком відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 115 Закону України «По загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2022 року позовні вимоги задоволено частково. 
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 14.09.2022 за № 182950007265 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком відповідно до п. 4 ч. 1 статті 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 30.09.1982 по 03.11.1997 у колгоспі ім. Кірова за фактично відпрацьований час, відповідно до записів у трудовій книжці.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 08.09.2022 про призначення пенсії за віком відповідно до п. 4 ч. 1 статті 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з урахуванням висновків суду.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві оскаржило його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального права.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначив, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не врахував, що для призначення дострокової пенсії за віком згідно з п. 4 ч. 1 статті 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" відсутні підстави, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. 
За результатами апеляційного розгляду Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Позивач та Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області правом на висловлення свого ставлення до апеляційної скарги не скористалися.
Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що відповідно до копії трудової книжки колгоспника НОМЕР_1 позивач працював, зокрема, з 30.09.1982 по 03.11.1997 у колгоспі ім. Кірова (а.с. 59, зворотній бік).
Позивач звернувся до пенсійного органу із заявою від 08.09.2022 про призначення пенсії за віком відповідно до п. 4 ч. 1 статті 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (а.с. 57).
Засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві визначено органом, уповноваженим розглянути заяву позивача.
Рішенням від 14.09.2022 за № 182950007265 Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до п. 4 ч. 1 статті 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. При цьому в рішенні зазначено, що відповідно до п. 4 частини 1 статті 115 Закону право на призначення дострокової пенсії за віком мають, зокрема, військовослужбовці, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейські, які брали участь у бойових діях, після досягнення чоловіками 55 років та за наявності страхового стажу не менше 25 років. Відповідно до наданих до заяви документів про стаж (довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру, трудової книжки, довідки про проходження військової служби, військового квитку) страховий стаж позивача складає 21 рік 4 місяці 16 днів. Не враховано до стажу період роботи у колгоспі з 30.09.1982. по 03.11.1997 (відсутня довідка про кількість відпрацьованих днів, у трудовій книжці записи оформлені неналежним чином) (а.с. 10).
Вважаючи свої права порушеними таким рішенням, позивач звернувся до суду з позовом у цій справі.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відомості, зазначені в трудовій книжці позивача, підтверджують наявність в нього стажу роботи з 30.09.1982 по 03.11.1997 і відмова органу ПФУ в призначенні позивачу пенсії є протиправною, оскільки необхідний для призначення пенсії стаж позивача підтверджується основним документом - трудовою книжкою працівника.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Виходячи з положень вказаної норми законодавства, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та доводам учасників справи у цій частині, суд апеляційної інстанції виходить з такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат.
За приписами п. 4 ч. 1 статті 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" право на призначення дострокової пенсії за віком мають, зокрема, військовослужбовці, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейські, які брали участь у бойових діях, - після досягнення чоловіками 55 років, жінками - 50 років та за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків і не менше 20 років у жінок.
Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Частиною 2 ст. 24 Закону № 1058-IV передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Також ч. 4 ст. 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" встановлено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
З аналізу зазначених норм законодавства вбачається, що до набрання чинності Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а саме до 01.01.2004, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу, в порядку та на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 01.01.2004.
В свою чергу відповідно до ч. 1-2 ст. 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.
Тобто, якщо колгоспник не виробив обов`язковий мінімум трудової участі в громадському господарстві, обчислення страхового стажу проводиться за фактичною тривалістю у визначеному Законом порядку.
Згідно зі ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Аналіз норм чинного законодавства дозволяє зробити висновок, що необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.
Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (надалі - Порядок № 637).
Згідно з п. 1 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відповідно до п. 3 зазначеного Порядку у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Отже основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку № 637.
Постановою Ради Міністрів СССР от 21.04.1975 за № 310 (далі за текстом - Постанова № 310 та мовою оригіналу) затверджено "Основные положения о порядке выдачи и ведения трудовых книжек колхозников".
Відповідно до пункту 1-2 Постанови № 310 "трудовая книжка колхозника является основным документом о трудовой деятельности членов колхозов.
Трудовые книжки ведутся на всех членов колхозов с момента принятия их в члены колхоза".
Згідно з п. 5 Постанови № 310 "в трудовую книжку колхозника вносятся:
- сведения о колхознике: фамилия, имя, отчество, дата рождения, образование, профессия, специальность;
- сведения о членстве в колхозе: прием в члены колхоза, прекращение членства в колхозе;
- сведения о работе: назначение на работу, перевод на другую работу, прекращение работы;
- сведения о трудовом участии: принятый в колхозе годовой минимум трудового участия в общественном хозяйстве, его выполнение;
- сведения о награждениях и поощрениях: награждения орденами и медалями, присвоение почетных званий, награждения и поощрения за успехи в работе, предусмотренные уставом и правилами внутреннего распорядка колхоза, другие поощрения в соответствии с действующим законодательством;
- сведения об открытиях, на которые выданы дипломы, об использованных изобретениях и рационализаторских предложениях и о выплаченных в связи с этим вознаграждениях".
Отже у трудовій книжці колгоспника, зазначається, зокрема, встановлений колгоспом та вироблений особою мінімум трудової участі в колективному господарстві.
Як убачається з матеріалів справи, рішення від 14.09.2022 за № 182950007265 до страхового стажу позивача не зарахований період роботи з 30.09.1982 року по 03.11.1997 року у колгоспі ім. Кірова, у зв`язку з відсутністю довідки про кількість відпрацьованих днів та у трудовій книжці записи оформлені не належним чином (а.с. 10).
При цьому судом установлено, що в трудовій книжці колгоспника НОМЕР_1 позивача, в розділі "Трудовое участие в общественном хозяйстве" (мовою оригіналу) містяться записи з 1982 по 1997 роки про встановлений колгоспом та вироблений позивачем мінімум трудової участі в колективному господарстві, а саме:
- в 1982 році позивачем вироблено трудо-днів 31, при встановленому мінімумі - 300;
- в 1983 році в графі відсутній запис про вироблення позивачем трудо-днів, при встановленому мінімумі - 298;
- в 1984 році позивачем вироблено трудо-днів 317, при встановленому мінімуму - 305;
- в 1985 році позивачем вироблено трудо-днів 156, запис про встановлення мінімуму - відсутній;
- в 1987 році міститься запис про проходження позивачем військової служби;
- в 1988 році позивачем вироблено трудо-днів 250, запис про встановлення мінімуму трудо-днів - відсутній;
- в 1989 році позивачем вироблено трудо-днів 319, при встановленому мінімумі - 303;
- в 1990 році позивачем вироблено трудо-днів 306,5, при встановленому мінімумі - 303;
- в 1991 році позивачем вироблено трудо-днів 308, при встановленому мінімумі - 280;
- в 1992 році позивачем вироблено трудо-днів 319, при встановленому мінімумі - 285;
- в 1993 році позивачем вироблено трудо-днів 295, при встановленому мінімумі - 285;
- в 1994 році позивачем вироблено трудо-днів 301, при встановленому мінімумі - 285;
- в 1995 році позивачем вироблено трудо-днів 320,5, при встановленому мінімумі - 280;
- в 1996 році позивачем вироблено трудо-днів 221,5, при встановленому мінімумі - 282;
- в 1997 році позивачем вироблено трудо-днів 152, при встановленому мінімумі - 242 (а.с. 6, зворотній бік, 62).
Тобто фактично у період роботи в колгоспі ім. Кірова в 1996 році та в 1997 році позивачем вироблено трудо-днів менше від встановленого мінімуму. При цьому в трудовій книжці не зазначено причини невиконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві. 
Разом з тим у період роботи в колгоспі ім. Кірова в 1983 році взагалі відсутній запис про вироблення позивачем трудо-днів, а запис про встановлений мінімум - наявний. Водночас запис щодо 1986 року в трудовій книжці взагалі відсутній, а за 1987 рік міститься запис щодо проходження позивачем військової служби.
З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що незарахування відповідачем, з урахуванням ч. 2 ст. 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення", до стажу роботи позивача періоду його роботи з 30.09.1982 по 03.11.1997 у колгоспі ім. Кірова за фактично відпрацьований час, з підстав відсутності довідки про кількість відпрацьованих днів є безпідставним, оскільки такий стаж роботи позивача підтверджений документально записами в трудовій книжці.
Щодо посилання  в оскаржуваному рішенні на те, що у трудовій книжці позивача записи оформлені не належним чином, колегія суддів зазначає таке.
Пунктом 13 Постанови № 310 визначено, що "ответственность за своевременное и правильное заполнение трудовых книжек, за их учет, хранение и выдачу несет специально уполномоченное правлением колхоза лицо".
Отже з наведеної норми слідує, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником колгоспу, а не особисто позивачем, відтак недоліки її заповнення не можуть бути підставою для виключення певного періоду роботи з страхового стажу позивача.
Відповідальність за неправильність вчиненого запису не може бути перекладена на працівника та позбавляти його права на врахування трудового стажу, який враховується для призначення пенсії.
Формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.
Окрім того, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Посилання на неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.
Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а та від 29.03.2019 у справі № 548/2056/16-а.
Колегія суддів звертає увагу, що соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей. Позивач як громадянин України, стаж якого підтверджений трудовою книжкою, що є основним документом, який підтверджує трудовий стаж, має право на відповідний соціальний захист з боку держави. При цьому держава в особі своїх органів не може відмовляти у виконанні своїх позитивних зобов`язань, в даному випадку у наданні соціального захисту, з формальних підстав.
Згідно з ч. 3 ст. 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Крім того, частиною 1 ст. 101 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Згідно з пп. 2 п. 6 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 за № 28-2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.0.12015 за № 40/26485, Головне управління Фонду має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на головне управління Фонду завдань.
Таким чином законодавець не тільки наділив відповідача правом на перевірку відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, а й зобов`язав витребовувати в установленому законодавством порядку відомості, необхідні для здійснення покладених на Головне управління Фонду завдань та сприяти особам, що звернулись за призначенням пенсії, в одержанні відсутніх у них документів для призначення пенсії.
З огляду на викладене, у випадку, якщо поданих позивачем документів про призначення пенсії було не достатньо, то орган пенсійного фонду мав всі правові підстави для того, щоб самостійно витребувати документи, необхідні для перевірки трудового стажу позивача.
Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 21.02.2018 у справі № 687/975/17, відповідно до якої на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.
Верховним Судом у постанові від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а викладено правову позицію, відповідно до якої працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та, у свою чергу, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.
Суд, оцінюючи допустимість трудової книжки позивача, як доказу на підтвердження його страхового стажу, враховує, що відповідач не навів жодного аргументу, який би вказував на невідповідність трудової книжки позивача чи записів у ній вимогам чинного законодавства, та звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.
Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві не врахувало, що не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.
Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 06 березня 2018 у справі № 754/14898/15-а.
Окрім того, слід звернути увагу, що Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженим Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 за № 22-1, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (далі - Порядок № 22-1), встановлено, що орган, який призначає пенсію, надає допомогу особам, щодо одержання відсутніх документів для призначення пенсії шляхом: доведення до відому заявника переліку відсутніх документів, які йому слід подати; або шляхом витребування від підприємств, установ та організацій, в тому рахунку і від (архівних установ, контролюючих органів) подання додаткових документів, яких не вистачає.
Такий підхід узгоджується із нормою ч. 1 ст. 3 Конституції України, відповідно до якої саме людина, визнається в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до цієї Конституційної норми, діяльність органів державної влади, зокрема Пенсійного фонду України, повинна бути спрямована на сприяння у реалізації прав людини, а не на обмеження таких прав із формальних підстав.
Однак матеріали справи не містять, а відповідачем в обґрунтування правомірності прийняття спірного рішення не надано до суду доказів самостійного звернення до архівних установ з метою отримання додаткових документів для підтвердження трудового стажу позивача.
Відтак суб`єктом владних повноважень, у разі наявності обґрунтованих сумнівів щодо записів у трудовій книжці позивача на момент їх внесення, не вжито заходи з метою перевірки відповідних відомостей.
Натомість відповідачем покладено тягар негативних наслідків із необґрунтованих підстав виключно на позивача.
Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що трудова книжка колгоспника та відповідні записи у ній є належним та достатнім доказом для підтвердження роботи позивача з 30.09.1982 по 03.11.1997 у колгоспі ім. Кірова, а отже відповідачем протиправно не зараховано до страхового стажу позивача період роботи з 30.09.1982 по 03.11.1997 у колгоспі ім. Кірова за фактично відпрацьований час відповідно до записів у трудовій книжці.
Зазначені обставини дають підстави для обґрунтованого висновку про протиправність оскарженого рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 14.09.2022 за № 182950007265 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком відповідно до п. 4 ч. 1 статті 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
З огляду на протиправність оскаржуваного рішення, яке суперечить чинному законодавству України та порушує гарантоване державою право позивача на соціальний захист, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про його скасування з покладенням на Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві обов`язку зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 30.09.1982 по 03.11.1997 у колгоспі ім. Кірова за фактично відпрацьований час відповідно до записів у трудовій книжці.
При цьому колегія суддів ураховує, що в силу приписів абзацу тринадцятого пункту 4.2 Порядку № 22-1 (у редакції Постанови Пенсійного фонду від 16.12.2020 за № 25-1) після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
Відповідно до абзацу першого пункту 4.10 Порядку № 22-1 після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.
За таких обставин, оскільки у спірних відносинах компетентним органом для розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії визначено ГУ ПФ України в м. Києві, то саме останнє має завершити процедуру призначення позивачу пенсії за віком шляхом повторного розгляду заяви ОСОБА_1 від 08.09.2022 про призначення пенсії за віком відповідно до п. 4 ч. 1 статті 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з урахуванням висновків суду.
Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, сформованою у постанові від 07 березня 2018 року у справі № 233/2084/17.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків, якими мотивоване рішення суду першої інстанції, та не дають підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими, а застосування судом норм матеріального права - неправильним.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Зважаючи на результати апеляційного розгляду оскарженого судового рішення та положення статті 139 КАС України, у справі відсутні підстави для розподілу судових витрат. 
Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві - залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22.12.2022 по справі № 480/6914/22 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Я.В. П`янова 	
Судді	   	О.А. Спаскін    О.В. Присяжнюк