П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2023 року 
м. Рівне

Справа № 570/3840/21
Провадження № 22-ц/4815/474/23

Головуючий у Рівненському районному суді 
Рівненської області: суддя Остапчук Л.В.
Заочне рішення суду першої інстанції 
(повний текст) ухвалено:
у м. Рівне Рівненської області 04 липня 2022 року
без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального
технічного засобу 

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: суддя Хилевич С.В.
судді: Ковальчук Н.М., Майданік В.В.

учасники справи: 
позивач: Акціонерне товариство "Альфа-Банк";
відповідач: ОСОБА_1 ;

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Луцик Катерини Василівни на заочне рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 04 липня 2022 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства "Альфа-Банк" до ОСОБА_1 про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми боргу та інфляційних втрат, 
в с т а н о в и в:
У серпні 2021 року в суд звернулося Акціонерне товариство "Альфа-Банк" (далі – АТ "Альфа-Банк" або банк) з позовом до ОСОБА_1 про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми боргу та інфляційних втрат. Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося про те, що 23 січня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк", правонаступником якого є банк, та відповідачем укладено кредитний договір № 26Ж, за умовами якого кредитодавець зобов`язався на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання надати позичальнику грошові кошти у сумі 55 250 доларів США, а ОСОБА_1 - повернути в повному обсязі кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та штрафними санкціями згідно з умовами кредитного договору. Свої зобов`язання АТ "Альфа-Банк" виконав в повному обсязі, надавши позичальнику кредитні кошти, тоді як ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував. Рішенням Рівненського районного суду від 15 травня 2013 року стягнуто з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором № 26Ж від 23.01.2008 року в сумі 70 640, 79 доларів США, що в еквіваленті згідно з курсом Національного банку України станом на 14.12.2012 становить 564 631,87 грн. Однак рішення суду залишилося невиконаним, а тому позивач звернувся до суду і просив стягнути з відповідача три відсотки річних та інфляційні втрати за період з дати ухвалення рішення суду про стягнення заборгованості по день подання позовної заяви з обмеженням у три останні роки на загальну суму 177 002,00 грн. та судові витрати у справі.
Заочним рішенням Рівненського районного суду від 04 липня 2022 року позов задоволено.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ "Альфа-Банк" 177 002 гривні трьох процентів річних та інфляційних втрат, а також 2 655, 04 гривні судового збору.
Ухвалою Рівненського районного суду від 26 січня 2023 року заяву представника ОСОБА_1 – адвоката Луцик К.В. про перегляд заочного рішення Рівненського районного суду від 04 липня 2022 року залишено без задоволення.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 через свого представника – адвоката Луцик К.В., вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, що полягало у невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильному застосуванні норм матеріального права, просить його скасувати, а в задоволенні позову - відмовити.
Обгрунтовуючи її, зазначалося про неврахування судом при вирішенні спірних правовідносин обставин, які мають значення для справи. Так, посилається на рішення Рівненського районного суду від 15 травня 2013 року, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку 70 640, 79 доларів США заборгованості, що було еквівалентним відповідно до курсу Національного банку України станом на 14 грудня 2012 року 564 631, 87 гривень, з яких 48 593, 28 доларів США - еквівалентним 388 406, 09 гривень як борг за кредитом, 16 881, 87 доларів США - еквівалентним 134 936, 76 гривень як заборгованість за процентами та 41 289, 02 гривні – пеня. Однак при цьому залишено без уваги те, що внаслідок виконання рішення Рівненського міського суду від 13 серпня 2010 року кошти від реалізації предмета іпотеки було спрямовано на погашення заборгованості за вказаним судовим рішенням. 
Не погоджувався із розрахунком інфляційних втрат у розмірі 126 138, 76 гривень, адже інфляційні втрати на заборгованість, виражену в іноземній валюті, не нараховуються (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі №296/10217/15-ц).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.
Як з'ясовано судом, рішенням Рівненського районного суду від 15 травня 2013 року, що набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" (правонаступник – АТ "Альфа-Банк") заборгованість за кредитним договором № 26Ж від 23.01.2008 у сумі 70 640, 79 доларів США, що в еквіваленті згідно з курсом Національного банку України станом на 14.12.2012 становило 564 631,87 гривень (а.с. 7-8, зв.). 
Також судом встановлено, що за час із 15 травня 2013 року по 21 липня 2021 року за договором кредиту № 26Ж від 23.01.2008, позичальником за яким є ОСОБА_1 , оплат в рахунок погашення заборгованості не здійснювалось, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою АТ "Альфа-Банк" (а.с. 21).
Тобто за вказаний час відповідачем допущено прострочення виконання грошового зобов`язання.
Згідно із наданим розрахунком з обмеженням за три останні роки три проценти річних від простроченої суми становлять 50 863,28 гривень, інфляційні втрати – 126 138,76 гривень, а всього 177 002 гривень (а.с. 19-20, зв.).
Вважаючи, що внаслідок прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання у позивача виникло право на нарахування і отримання суми трьох процентів річних та інфляційних втрат, у серпні 2021 року в суд звернувся банк з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 177 002 гривні.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із доведеності і обґрунтованості вимог позивача, оскільки відповідач не виконав своїх грошових зобов`язань, що виникли на підставі рішення Рівненського районного суду від 15 травня 2013 року. Внаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України в АТ "Альфа-Банк" виникло право на три проценти річних та інфляційні втрати, що підлягали стягненню з ОСОБА_1 на користь банку у сумарному розмірі 177 002 гривні (50 863,28 гривень трьох процентів річних та 126 138,76 гривень інфляційних втрат). 
З такими висновками погоджується і колегія суддів.
Згідно зі ст.ст. 1054, 509, 526, 614, 625, 533 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
      Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Верховний Суд у своїй постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 340/385/17 зазначав про правомірність нарахування на суму основної заборгованості індексу інфляції, оскільки позивач скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України. Отже, з цієї дати валютою заборгованості стала національна валюта України - гривня, тому нарахування індексу інфляції на таку заборгованість є правомірним. Оскільки ПАТ "Укрсоцбанк", правонаступником якого є АТ "Альфа-Банк", попередньо звертався до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості у сумі 70 640, 79 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України станом на 14.12.2012 становило 564 631, 87 гривень, тому банк скористався своїм правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України. З того моменту валюта виконання зобов`язання за кредитним договором трансформувалося в національну - гривню, а тому на суму заборгованості у гривневому еквіваленті підлягають нарахуванню інфляційні втрати. 
У постанові від 20 січня 2021 року у справі №753/5043/19 Верховний Суд висловився, що діяння (дія або бездіяльність) як правопорушення є активним (чи пасивним), усвідомленим, вольовим, винним (у формі наміру і необережності) заподіянням шкоди, що має наслідком юридичну відповідальність. Дія - здійснення особою своїх обов`язків у межах наданих чинним законодавством повноважень чи всупереч їм.
Бездіяльність - певна форма поведінки особи, яка полягає у невиконанні нею дій, які вона повинна була і могла вчинити відповідно до покладених на неї посадових обов`язків і згідно із законодавством України. 
Бездіяльність на відміну від дії не має моменту вчинення. Бездіяльність має триваючий характер та існує до часу початку дій, які свідчать про припинення бездіяльності. Триваюче правопорушення передбачає перебування у стані безперервного тривалого невчинення особою певних дій (бездіяльності), у зв`язку із чим неправомірна бездіяльність може бути оскаржена упродовж усього часу її перебігу.
Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням трьох процентів річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим, а невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували пред`явленню такого позову.
За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що в результаті реалізації предмета іпотеки відповідно до рішення Рівненського міського суду від 13 серпня 2010 року отримані грошові кошти було спрямовано на погашення заборгованості ОСОБА_1 , в зв`язку з чим розмір її зменшився, а відповідно зменшився і розмір трьох процентів річних та інфляційних втрат, то з ними погодитися не можна.
Так, згідно зі ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Між тим, відповідач не надав жодних доказів про те, що предмет іпотеки – однокімнатну квартиру      АДРЕСА_1 було реалізовано і за яку ціну в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед банком. Не містять цього й матеріали справи.
Не заслуговують на увагу і аргументи заявника про помилковість розрахунку інфляційних втрат у розмірі 126 138, 76 гривень через те, що інфляційні втрати на заборгованість, виражену в іноземній валюті, не нараховуються. Так, будь-яких засобів доказування про те, що заборгованість за рішенням Рівненського районного суду від 15 травня 2013 року була визначена і стягувалася в порядку примусового виконання в іноземній валюті, відповідачем представлено не було, а судом не було здобуто. 
Тому, як переконався суд попередньої інстанції, і з ним погоджується й колегія суддів, наведений позивачем розрахунок інфляційних втрат та трьох процентів річних є об`єктивним і правильним.
Решта покликань автора апеляційної скарги є необґрунтованими, а тому колегією суддів відхиляються.
Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\2003). 
Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio – дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. 
Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Луцик Катерини Василівни залишити без задоволення, а заочне рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 04 липня 2022 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України. 

Головуючий:                                                         С.В. Хилевич

Судді:                                                                 Н.М.Ковальчук

В.В.Майданік