У Х В А Л А                         
          
19 квітня 2023 року
м. Київ

справа № 296/4858/21
провадження № 61-9356св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Фаловської І. М., 
 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В. (суддя-доповідач),                Стрільчука В. А., 
 
учасники справи: 
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області на рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 08 листопада 2021 року в складі судді                Петровської М. В. та постанову Житомирського апеляційного суду від 16 серпня                   2022 року у складі колегії суддів: Талько О. Б., Шевчук А. М., Коломієць О. С., 
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про визнання договору недійсним.
 
В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 у справі № 240/9214/19 зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області затвердити проект землеустрою з відведення земельної ділянки, площею 14,1000 га, кадастровий номер 1822083500:01:001:0392, яка призначена для ведення фермерського господарства та розташована на території Коднянської сільської ради Житомирського району Житомирської області, а також надати йому в оренду вказану земельну ділянку, строком на 7 років. Зазначене рішення суду набрало законної сили 29 січня 2020 року.
 
Крім того, рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 04 грудня              2018 у справі № 240/5126/18, яке набрало законної сили 27 березня 2019 року, зобов`язано відповідача затвердити проект землеустрою з відведення йому в оренду земельної ділянки, площею 56,1807 га, призначеної для ведення фермерського господарства, яка розташована на території Старосолотвинської сільської ради Бердичівського району Житомирської області.
 
Вказані судові рішення тривалий час не виконувалися відповідачем.
 
03 березня 2021 року сторони уклали договір про примирення та врегулювання правовідносин згідно із судовими рішеннями Житомирського окружного адміністративного суду у справах № 240/5126/18, № 240/9214/18.
 
На думку ОСОБА_1 , цей договір є недійсним, оскільки укладений під впливом обману, адже відповідач взяв на себе обов`язок вчинити дії щодо виконання рішення суду, проте не виконав зобов`язання.
 
Також позивач звертав увагу на те, що за змістом цієї угоди він повинен вважати судові рішення у справах № 240/5126/18, № 240/9214/18 виконаними та не пред`являти жодних претензій і майнових вимог до відповідача у зв`язку з невиконанням цих рішень. Тобто спірний договір обмежує його у праві мати не заборонені законом цивільні права та обов`язки.
 
Враховуючи наведене, ОСОБА_1 на підставі статей 27, 215, 230 ЦК України просив суд визнати недійсним договір про примирення та врегулювання правовідносин згідно із судовими рішеннями Житомирського окружного адміністративного суду у справах №240/5126/18, №240/9214/18, укладений між ним та відповідачем 03 березня                       2021 року.
 
Короткий зміст судових рішень
 
Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 08 листопада 2021 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 16 серпня                      2022 року, позов ОСОБА_1 задоволено.
 
Визнано недійсним договір про примирення та врегулювання правовідносин згідно із судовими рішеннями Житомирського окружного адміністративного суду у справах                                    № 240/5126/18 та 240/9214/19, який укладено 03 березня 2021 року та зареєстровано в реєстрі за № 512.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що обґрунтовуючи позовні вимоги щодо недійсності договору, ОСОБА_1 посилався на норми статей 27, 215, 230 ЦК України, та вважав, що спірний договір є таким, що не відповідає вимогам закону, укладений внаслідок обману, з метою невиконання рішень суду та порушує його право на реальне виконання цих судових актів.
 
При вирішенні спору суди виходили з відсутності підстав для визнання договору недійсним за положеннями статті 230 ЦК України, оскільки матеріали справи не містять доказів вчинення цього правочину під впливом обману. Однак спірний договір є недійсним у силу вимог частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, адже не спрямований на реальне настання наслідків та його зміст не відповідає приписам                     ЦК України, Законам України «Про судоустрій і статус суддів», «Про виконавче провадження» та Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
 
Аргументи учасників справи
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
 
23 вересня 2022 року Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області, засобами поштового зв`язку, звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 08 листопада                     2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 16 серпня 2022 року в указаній справі, в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
 
У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Зазначає, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі  № 686/24003/18, від 01 липня                       2020 року у справі № 287/575/16-ц та від 19 серпня 2020 року у справі                                               № 287/587/16-ц. 
 
Вказує, що суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Звертаючись до суду з позовом, позивач як на підставу позову посилався на статті 27, 215, 230 ЦК України, та вважав, що спірний договір є таким, що не відповідає вимогам закону, оскільки укладений внаслідок обману. Разом із тим, суди самостійно змінили підставу позову та визнали договір недійсним з інших підстав.
 
Доводи відзиву на касаційну скаргу
 
У листопаді 2022 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив її відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.
 
Провадження в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 листопада 2022 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
У листопаді 2022 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 грудня 2022 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Установлено, що рішенням Житомирського окружного адміністративного суду                                 від 16 жовтня 2019 у справі № 240/9214/19 задоволено позов ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області             від 16 травня 2019 року № 152 про відмову ОСОБА_1   у затвердженні проекту землеустрою з відведення земельної ділянки. Зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області затвердити проект землеустрою з відведення земельної ділянки, площею 14,1000 га, кадастровий номер 1822083500:01:001:0392, яка призначена для ведення фермерського господарства та розташована на території Коднянської сільської ради Житомирського району Житомирської області, а також надати ОСОБА_1 в оренду вказану земельну ділянку, строком на 7 років. Вказане рішення 29 січня 2020 року набрало законної сили. 
 
Також рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 04 грудня                        2018 року у справі № 240/5126/18 зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області затвердити проект землеустрою з відведення ОСОБА_1 в оренду земельної ділянки, площею 56,1807 га, призначеної для ведення фермерського господарства, яка розташована на території Старосолотвинської сільської ради Бердичівського району Житомирської області. Вказане рішення 27 березня 2019 року набрало законної сили 
 
03 березня 2021 року між ОСОБА_1 та Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області укладено нотаріально посвідчений договір про примирення та врегулювання правовідносин згідно із судовими рішеннями Житомирського окружного адміністративного суду у справах № 240/5126/18, № 240/9214/18.
 
У пункті 1 договору вказано, що ОСОБА_1 зазначає про виконання Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області рішень у справах                                           № 240/5126/18 та № 240/9214/18 відповідно до вимог чинного законодавства.
 
Пунктом 2 договору передбачено, що ОСОБА_1 зобов`язується не пред`являти до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області жодних претензій з приводу питань, які є, та/або були предметом судового спору у справах № 240/5126/18 та № 240/9214/18, у тому числі в порядку статей 382, 383 КАС України.
 
За пунктом 3 договору ОСОБА_1 також відмовляється від нарахувань та виплат матеріальних та/або моральних компенсацій, штрафних санкцій, виплат за час затримки виконання рішення суду, судових витрат та інших виплат, що пов`язані та/або можуть бути пов`язані з предметом спору у вказаних справах.
 
Згідно із пунктом 4 договору сторони заявляють, що з моменту підписання договору не будуть пред`являти одна до іншої жодних претензій з приводу питань, які є та/або були предметом судових спорів у справах № 240/5126/18 та № 240/9214/18.
 
Відповідно до пунктів 6 та 8 спірного договору передбачено, що ця угода є підставою для закриття провадження у судових спорах, виконавчих провадженнях тощо, які були/будуть порушені і предмет яких стосується питань, визначених вказаним договором.
 
З моменту підписання даного договору зазначені рішення суду вважаються виконаними у добровільному порядку.
 
У постанові Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2021 року у справі № 240/5126/18 під час вирішення заяви ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення у вказаній справі, Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області посилалося на оспорюваний договір як на підтвердження факту належного виконання ним як відповідачем рішення суду у цій справі.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
За частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
У пунктах 4, 5 частини першої статті 396 ЦПК України зазначено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо: 
- після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом;
 
- після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
 
Касаційне провадження у цій справі відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
З огляду на доводи касаційної скарги Верховний Суд зазначає, що право особи на оскарження судового рішення є однією із складових права на справедливий суд, що гарантується статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Конституцією України. Водночас згідно з цивільним процесуальним законом оскарження судового рішення в суді касаційної інстанції вимагає від заявника належного обґрунтування касаційної скарги. 
 
У справі, що переглядається, заявникпосилається на правові висновки, сформульовані у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі                     № 686/24003/18 (провадження № 61-14417св19), від 01 липня 2020 року у справі                     № 287/575/16-ц (провадження № 61-29527св18), від 19 серпня 2020 року у справі             № 287/587/16-ц (провадження № 61-35160св18), щодо того, що суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.
 
Для визначення подібності правовідносин Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений у мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду у справах від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження                            № 14-166цс20), від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10 (провадження                                № 14-191цс21), згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. 
 
У справі № 686/24003/18 (постанова Верховного Суду від 01 квітня 2020 року) позивач звернувся до суду з позовом до Особа_2 та Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» (далі - ПрАТ «СК «Провідна») про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,  в якому просив стягнути з ПрАТ «СК «Провідна» на свою користь різницю між сумою збитків та отриманим страховим відшкодуванням, яка становить 13 762,73 грн відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а з Особа_2 стягнути                     8 526 грн завданої матеріальної шкоди і 29 892 грн моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП.
 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 квітня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «СК «Провідна» на користь позивача матеріальну шкоду в сумі 13 762,73 грн.
 
Стягнуто із Особа_2 на користь позивача 363,98 грн завданої матеріальної шкоди,     5 000 грн моральної шкоди та 3 768 грн витрат за проведення автотоварознавчого дослідження. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.  Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Судове рішення місцевого суду мотивоване тим, що розмір заподіяної шкоди відповідно до висновку експертного товарознавчого дослідження автомобіля вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля внаслідок його пошкодження становить 50 762,73 грн, тому з ПрАТ «СК «Провідна» на користь позивача належить стягнути матеріальну шкоду в сумі 13 762,73 грн.
 
З відповідача Особа_2 підлягає частковому стягненню на користь позивача матеріальна шкода у розмірі 363,98 грн за знищення речей, які знаходилися в автомобілі. 
 
У задоволенні решти вимог щодо відшкодування завданих матеріальних збитків суд вважав необхідним відмовити, оскільки позивач належними та допустимими доказами їх не довів, а суд таких не встановив. 
 
З урахуванням глибини та характеру душевних страждань, які завдані пошкодженням майна позивача, суд першої інстанції дійшов висновку, що розмір відшкодування моральної шкоди позивачу повинен складати 5 000 грн, та відповідно підлягає стягненню з відповідача Особа_2 як винної особи у їх заподіянні.
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 08 липня 2019 року апеляційну скаргу ПрАТ «СК «Провідна» задоволено, апеляційну скаргу Особа_2 задоволено частково.
 
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 квітня                 2019 року в частині задоволення позову про стягнення страхового відшкодування, матеріальної шкоди, витрат на проведення автотоварознавчого дослідження та в частині стягнення з ПрАТ «СК «Провідна» судового збору на користь держави скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення.
 
У позові до ПрАТ «СК «Провідна» про стягнення недоплаченого відшкодування збитків та до Особа 2 про відшкодування матеріальної шкоди і стягнення витрат на проведення автотоварознавчого дослідження відмовлено. Зменшено стягнуту із Особа 2 на користь держави суму судового збору до 128,32 грн. В решті рішення суду залишено без змін. Витрати ПрАТ «СК «Провідна» по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 1152,60 грн компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що факт здійснення ПрАТ «СК «Провідна» страхової виплати у розмірі 37 000 грн позивач не заперечує. Отже, сторони досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування у формі та спосіб, що відповідає вимогам статей 22, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а страховик належним чином виконав свої зобов`язання перед позивачем і виплатив йому погоджену суму страхового відшкодування.
 
Погодження суми страхового відшкодування шляхом укладення окремого договору в силу статті 202 ЦК України є правочином, відповідає вимогам статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Зазначений договір позивач не оспорював.
 
Суд першої інстанції на зазначені обставини увагу не звернув, внаслідок чого неправильно застосував норми матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини, вийшовши за межі позовних вимог і зробив помилковий висновок про нікчемність пункту 4 зазначеного договору відповідно до частини першої статті 27 ЦК України та наявність підстав для стягнення із страхової компанії додатково грошових коштів у рахунок відшкодування шкоди.
 
За встановленої безпідставності позовних вимог до страхової компанії та враховуючи те, що автотоварознавче дослідження транспортного засобу позивача за його замовленням було проведене після погодження позивачем та страховою компанією суми страхового відшкодування, висновок суду першої інстанції про необхідність стягнення з відповідача Особа_2 3 768 грн витрат за його проведення, є неправильним.
 
У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази пошкодження речей, які знаходилися у автомобілі позивача внаслідок ДТП, що сталася, та розміру завданої у зв`язку з цим матеріальної шкоди, тому безпідставним є висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача Особа_2 вартості таких речей.
 
Висновок суду першої інстанції про те, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен становити 5 000 грн є обґрунтованим та таким, що відповідає засадам розумності, виваженості і справедливості.
 
Суд касаційної інстанції погодився з висновками суду апеляційної інстанції про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та дійшов помилкового висновку про нікчемність пункту 4 договору про врегулювання страхового випадку на підставі статті 27 ЦК України. Верховний Суд зазначив, що визнаючи нікчемним пункт 4 зазначеного договору, суд першої інстанції фактично самостійно змінив предмет позову, оскільки позивач таких вимог не заявляв, а лише просив стягнути з відповідача завдану моральну та майнову шкоду. 
 
У справі № 287/575/16-ц (постанова Верховного Суду від 01 липня 2020 року) заступник прокурора Житомирської області в інтересах держави в особі Олевської міської об`єднаної територіальної громади Житомирської області звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, Особа_1, Особа_2, Управління економічного розвитку, інфраструктури, містобудування та з питань цивільного захисту Олевської районної державної адміністрації Житомирської області про визнання недійсним наказу, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та зобов`язання її повернути.
 
На обґрунтування позовних вимог прокурор зазначав, що наказом Головного управління Держземагенства у Житомирській області, правонаступником якого є Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області, від 27 травня 2015 року 
№ 6-2227/14-15-СГ затверджений проєкт землеустрою про відведення у власність Особа_1 земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого селянського господарства,  розташованої на території Олевського району Житомирської області, за межами населених пунктів Тепеницької сільської ради. У подальшому, Особа_1 на підставі договору купівлі-продажу відчужила належну їй земельну ділянку Особа_2. 
 
Відповідно до пункту 3.5 Порядку ведення агрохімічного паспорта поля, земельної ділянки, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 11 жовтня 2011 року № 536, наявність агрохімічного паспорта поля, земельної ділянки є обов`язковою при передачі земельних ділянок у власність, користування, наданні дозволу на зняття та перенесення ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) земельної ділянки, консервації рекультивації земель і в інших випадках, передбачених законодавством, тоді як у порушення зазначених вимог передача земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства Особа_1 була здійснена без розроблення агрохімічного паспорта земельної ділянки.
 
Крім того, надання у власність земельної ділянки у зоні незаконного видобування бурштину ставить під сумнів те, що вона буде використовуватися за цільовим призначенням. Відповідно до відомостей Тепеницької сільської ради Олевського району Житомирської області на земельній ділянці, що перебуває у власності Особа_2, ведеться незаконний видобуток бурштину. 
 
Посилаючись на наведене, прокурор просив визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держземагентства у Житомирській області про 
затвердження проєкту землеустрою про відведення у власність Особа_1 земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Тепеницької сільської ради Олевського району Житомирської області; скасувати рішення реєстраційної служби Олевського районного управління юстиції Житомирської області про державну реєстрацію речових прав на земельну ділянку за Особа_2, проведену на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки; витребувати із незаконного володіння Особа_2 на користь держави земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер, передавши її до земель запасу Тепеницької сільської ради Олевського району Житомирської області.
 
Рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 15 січня 
2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Житомирської області від 19 березня 2018 року, у задоволенні позову заступника прокурора Житомирської області в інтересах держави в особі Олевської міської об`єднаної територіальної громади Житомирської області відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції, з яким погодився  апеляційний суд, мотивовано тим, що перелік документів для затвердження проєкту землеустрою про відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства відповідно до статті 50 Закону України «Про землеустрій» є вичерпним, а тому вимога про надання додаткових матеріалів та документів, не включених до проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, категорично заборонена (статті 118, 186-1 Земельного кодексу України). Відповідно до положень Закону України «Про землеустрій» наявність агрохімічного паспорта не входить до переліку необхідних документів для виготовлення проєкту відведення земельної ділянки у власність, твердження прокурора про наявність покладів бурштину на земельній ділянці, належній Особа_2, грунтуються на припущеннях. 
 
Оскільки позов пред`явлено з підстав незаконного надання земельної ділянки у власність Особа_1, а не з підстав її нецільового використання, встановлені на підставі акту обстеження земельної ділянки Державної інспекції сільського господарства в Житомирській області від 03 березня 2016 року, обставини використання спірної земельної ділянки не за її цільовим призначенням (зняття верхнього родючого шару ґрунту) не мають правового значення для вирішення зазначеного спору. У матеріалах справи також відсутні належні та допустимі докази на підтвердження нецільового використання земельної ділянки саме Особа_2. 
 
Прокурор не навів обґрунтування наявності порушених прав та охоронюваних законом інтересів держави в особі Олевської міської об`єднаної територіальної громади Житомирської області, ураховуючи недоведеність того, що спірна земельна ділянка перебуває у адміністративно-територіальних межах Олевської міської об`єднаної територіальної громади Житомирської області, та що на ній розташовані корисні копалини загальнодержавного значення - бурштин сирець.
 
Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій. Суд касаційної інстанції, надаючи відповідь на аргумент касаційної скарги про те, що суди не надали належної правової оцінки нецільовому використанню спірної земельної ділянки, вказав, що прокурор звернувся до суду з позовом про визнання недійсним наказу, скасування рішення про державну реєстрацію та зобов`язання повернути земельну ділянку з підстав порушення передачі спірної земельної ділянки, а суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.
 
У справі № 287/587/16-ц (постанова Верховного Суду від 19 серпня 2020 року) заступник прокурора Житомирської області звернувся в інтересах держави в особі Тепеницької сільської ради Олевського району Житомирської області з позовом до Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області,  Особа_1, Особа_2, Управління економічного розвитку, інфраструктури, містобудування та з питань цивільного захисту Олевської районної державної адміністрації Житомирської області про визнання недійсним наказу, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та зобов`язання її повернути.
 
На обґрунтування позовних вимог прокурор зазначав, що наказом Головного управління Держземагенства у Житомирській області від 27 травня 2015 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2 га у власність Особа_1 для ведення особистого селянського господарства на території Тепеницької сільської ради Олевського району Житомирської області. На підставі цього наказу Особа_1 видано свідоцтво на право власності на земельну ділянку. 
 
Згідно з договором купівлі-продажу Особа_1 відчужено земельну ділянку Особа_2. 
 
На час звернення до суду на території Олевського району збільшилася кількість незаконного видобування бурштину, який віднесено до корисних копалин загальнодержавного значення. Надання земельних ділянок у власність у зоні незаконного видобування такої корисної копалини загальнодержавного значення ставить під сумнів те, що земельні угіддя використовуватимуться за цільовим призначенням. Власники земельних ділянок можуть видобувати корисні копалини даної категорії, тобто проводити на земельних ділянках господарську діяльність способами, які завдаватимуть шкідливого впливу на стан земель та родючість ґрунтів, що у подальшому призведе до непоправного псування земель сільськогосподарського призначення, які входять до складу земельного фонду України.
 
Передача земельної ділянки у власність Особа_1 для ведення особистого селянського господарства проведена з порушенням вимог законодавства, без виготовлення агрохімічного паспорта земельної ділянки. Відповідно до чинного законодавства надання агрохімічного паспорта земельної ділянки для затвердження проєкту землеустрою є обов`язковим. Крім того, ця земельна ділянка використовується не за цільовим призначенням, зокрема, з неї знятий верхній шар ґрунту. 
 
На підставі викладеного позивач просив суд: визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держземагенства у Житомирській області від 27 травня 2015 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 2 га, у власність для ведення особистого селянського господарства Особа_1, на території Тепеницької сільської ради Олевського району Житомирської області; скасувати рішення реєстраційної служби Олевського районного управління юстиції Житомирської області про державну реєстрацію речових прав на земельну ділянку Особа_2 (договір купівлі-продажу); витребувати із незаконного володіння на користь держави у Особа_2  та зобов`язати її повернути земельну ділянку до земель запасу Тепеницької сільської ради Олевського району  Житомирської області.
 
Рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 22 січня 2018 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Житомирської області від 26 березня 2018 року, у задоволенні позову заступника прокурора Житомирської області в інтересах держави в особі Олевської міської об`єднаної територіальної громади Житомирської області відмовлено.
Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд,  мотивоване тим, що перелік документів для затвердження проєкту землеустрою для відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства згідно зі статтею 50 Закону України «Про землеустрій» є вичерпним, і вимога надання додаткових матеріалів та документів, не включених до проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, категорично заборонена (статті 118, 186-1 ЗК України). Відповідно до положень Закону України «Про землеустрій» наявність агрохімічного паспорту не входить до переліку необхідних документів для виготовлення проекту відведення земельної ділянки у власність. Доводи щодо нецільового використання земельної ділянки мають значення при розгляді питання про витребування земельної ділянки у особи у зв`язку із нецільовим її використанням, а не на стадії вирішення питання про законність передачі її у власність. До того ж не встановлено, що саме Особа_2 здійснює нецільове використання своєї земельної ділянки. 
 
Крім того, прокурором не доведено та необґрунтовано наявність порушених прав та охоронюваних законом інтересів держави в особі Олевської міської об`єднаної територіальної громади (колишньої Тепеницької сільської ради Олевського району) Житомирської області, оскільки не надано доказів, що спірна земельна ділянка, яка належить Особа_2, перебуває в адміністративно-територіальних межах Олевської міської об`єднаної територіальної громади Житомирської області та на ній розташовані корисні копалини загальнодержавного значення, а саме бурштин сирець.
 
Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову про визнання недійсним наказу, скасування рішення про державну реєстрацію та зобов`язання повернути земельну ділянку. Верховний Суд відхилив доводи касаційної скарги про те, що спірна земельна ділянка використовується не за цільовим призначенням, зазначивши, що прокурор не обґрунтовував позовні вимоги положеннями статей 141, 143 ЗК України, а тому суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову. 
 
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин Такий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі                                     № 910/5394/15-г, від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16, від 12 грудня                  2018 року у справі № 2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц,                     від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19, від 26 травня 2021 року у справі                          №  910/8358/19).
 
Подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). 
 
Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (висновки, викладені у постановах Верховного Суду                від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16, від 25 квітня 2018 року у справі                    № 910/24257/16).
 
Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц; провадження № 14-43цс22).
 
Саме по собі посилання на неоднакове застосування положень норм матеріального права у різних справах хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.
 
У справі, що переглядається, предметом спору є визнання недійсним договору про примирення та врегулювання правовідносин. Звертаючись до суду з позовом, позивач обґрунтовував свої вимоги положеннями статей 27, 215, 230 ЦК України. Суди попередніх інстанцій позов задовольнили з посиланням на статті 27, 203 та 215 ЦК України.
 
Висновки, викладені в оскаржуваних рішеннях у цій справі та сформульовані висновки у справах, наведених заявником як приклад неоднакового застосування норм матеріального права, стосуються різних фактичних обставин, а тому не є подібними.
 
Отже, висновки щодо застосування норми права, які викладені у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 686/24003/18 (провадження                № 61-14417св19), від 01 липня 2020 року у справі № 287/575/16-ц (провадження                № 61-29527св18), від 19 серпня 2020 року у справі № 287/587/16-ц (провадження            № 61-35160св18), на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, яка переглядається.
 
Касаційна скарга заявника не містить посилання на інші підстави касаційного оскарження судових рішень згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, як і посилання на докази на їх підтвердження.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року)).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
 
Оскільки наведена заявником підстава касаційного оскарження, передбачена 
у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України (неврахування висновків викладених у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 686/24003/18,                від 01 липня 2020 року у справі № 287/575/16-ц, від 19 серпня 2020 року у справі                № 287/587/16-ц) не знайшла свого підтвердження, так як після відкриття касаційного провадження та перевірки доводів касаційної скарги за матеріалами справи встановлено, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у вказаних постановах Верховного Суду та на які посилався заявник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, яка переглядається, тобто такі висновки не є прикладами неоднакового застосування норм права, колегія суддів доходить висновку про закриття касаційного провадження відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України.
 
Згідно із частиною другою статті 396 ЦПК України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.
 
Верховний Суд зазначає, що під час вирішення питання про закриття касаційного провадження у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до статей 389, 394  ЦПК України.
 
Керуючись статтями 260, 389, 394, 396, 400 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області на рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 08 листопада 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 16 серпня 2022 року у справі № 296/4858/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про визнання договору недійсним.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

 
Головуючий                                                                                 І. М. Фаловська     Судді:                                                                                             В. М. Ігнатенко                                                                                                                  С. О. Карпенко                                                                                                             В. В. Сердюк                                                                                                                                                                                В. А. Стрільчук