Постанова
Іменем України                                    
 
19 квітня 2023 року      
м. Київ
 
справа № 444/2299/18
провадження № 61-2939 св 22  
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,
 
учасники справи:
позивач - акціонерне товариство «Українська залізниця», 
відповідачі:  ОСОБА_1 , Львівська міська рада, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 26 жовтня 2020 року у складі судді Мікули В. Є. та постанову Львівського апеляційного суду від 20 січня 
2022 року у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Савуляка Р. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2018 року акціонерне товариство «Українська залізниця» 
(далі - АТ «Укрзалізниця», товариство) звернулося до суду з позовом 
до ОСОБА_1 , Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області (далі - Малехівська СР) про скасування рішення органу місцевого самоврядування, скасування договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування договору купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку і земельної ділянки, визнання недійсними державних актів, скасування записів у поземельній книзі, скасування державної реєстрації права на земельні ділянки та зобов`язання усунути перешкоди 
в користуванні земельними ділянками.
В обґрунтування позовних вимог товариство зазначало, що відповідно 
до технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки, загальною площею 17,1368 га, Державному територіально-галузевому об`єднанню «Львівська залізниця» під існуючими об`єктами залізничного транспорту за напрямком Рудно-Підбірці 2 від 17 км + 200 м 
до 20 км + 544 м в адміністративних межах села Малехів Малехівської СР (далі - технічна документація) для забезпечення функціонування залізничного транспорту в користуванні АТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» перебувала земельна ділянка смуги відведення, зокрема в адміністративних межах Малехівської СР. 
Указана земельна ділянка знаходиться у смузі відведення залізниці, належить до земель залізничного транспорту, перебуває в користуванні 
АТ «Укрзалізниця» та закріплена за регіональною філією «Львівська залізниця». 
АТ «Укрзалізниця» вказувало, що право власності на спірні земельні ділянки у ОСОБА_1 виникло на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03 червня 2011 року № 1601 серії ВРК № 429839 та договору купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку і земельної ділянки від 03 червня 2011року № 1598 серії ВРК № 429838. 
У цих договорах зазначено, що вказані земельні ділянки належали продавцеві - ОСОБА_2 , на підставі державних актів на право приватної власності на землю, які були видані на виконання рішення Малехівської СР 
від 24 липня 2007 року № 8. Позивач уважав указане рішення сільської ради та виданий на його підставі державний акт незаконними, так як вони 
порушували право АТ «Укрзалізниця» на постійне користування земельною ділянкою для обслуговування залізничного полотна та забезпечення безпеки руху в межах Малехівської СР. 
Товариством встановлено, що на його земельній ділянці знаходиться металева огорожа, яка огороджує вищевказані земельні ділянки 
ОСОБА_1 . Тобто земельні ділянки ОСОБА_1 накладаються 
на земельну ділянку товариства, яка землями залізничного транспорту. Площа перетину земельних ділянок ОСОБА_1 із смугою відведення залізниці становить 0,0128 га та 0,0027 га. Тобто Малехівська СР безпідставно передала у приватну власність частини земельних ділянок 
із смуги відведення залізниці.
Земельна ділянка була зайнята об`єктами залізничної інфраструктури 
на момент чинності Положення «Про землі, надані транспорту». Крім того, «План полосы отвода линии Рудно-Подборцы Львовской железной дороги» від 1962 року (далі - план смуги відведення) відповідно до статті 17 
Закону України «Про основи містобудування» є містобудівною документацією, яка є основою, зокрема, для підготовки вихідних даних для розробки землевпорядної документації та вирішення питань щодо вилучення (викупу), передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб. 
Відповідно до законодавства, яке діяло на момент виникнення права залізниці на землі смуги відведення у межах Малехівської СР (1962 рік), виготовлення та отримання державного акту не передбачалося, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, 
які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі згідно 
з пунктів 54, 55 «Общих начал землепользования и землеустройства», затверджених  постановою ЦВК СРСР від 15 грудня 1928 року) (туті далі мовою оригіналу). 
Малехівська СР під час прийняття оскаржуваного рішення порушила пункт б частини четвертої статті 84 ЗК України, за яким до земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать землі під державними залізницями. Майно залізниці є державною власністю 
і закріплене за нею на праві повного господарського відання. 
АТ «Укрзалізниця», як суміжний користувач, не погоджувала проєкт відведення земельної ділянки, акт встановлення і узгодження зовнішніх меж землекористування в натурі, не надавала погодження на вилучення земельної ділянки. 
З урахуванням наведеного, АТ «Укрзалізниця» просило суд: 
- визнати незаконним та скасувати рішення Малехівської СР від 24 липня 2007 року № 8 у частині передачі спірної земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_1 ; 
- скасувати договір купівлі-продажу земельної ділянки від 03 червня 
2011 року, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 ; 
- скасувати договір купівлі продажу незавершеного будівництвом 
житлового будинку і земельної ділянки від 03 червня 2011 року, укладений 
між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 ; 
- визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки 
від 09 квітня 2012 року серії ЯМ № 325424 та серії ЯМ № 325425, видані на ім`я ОСОБА_1 ; 
- скасувати запис у поземельній книзі щодо відповідних земельних ділянок 
шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування; 
- скасувати державну реєстрацію спірної земельної ділянки; 
- зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди АТ «Укрзалізниця» 
у користуванні земельними ділянками. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 26 жовтня 2020 року у задоволенні позову АТ «Українська залізниця»відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в АТ «Укрзалізниця» відсутні належним чином оформлені документи на земельну ділянку, 
які б надавали позивачу право користування нею. План смуги відведення, 
на який посилалося АТ «Укрзалізниця», не є правовстановлюючим документом на земельну ділянку, так як він є лише одним із документів містобудівної документації, який виготовляється з метою вчинення подальших дій для належного оформлення землекористування. Державний акт на право користування земельною ділянкою у позивача відсутній.
Суд першої інстанції надав правову оцінку поданим сторонам доказам, у тому числі: плану смуги відведення, акту обстеження земельної ділянки 
від 20 січня 2017 року, податковій декларації з плати за землю, й вказав 
про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог товариства. 
Позивачем не доведено, що частина земельної ділянки, яка перебуває 
у власності ОСОБА_1 , знаходиться у смузі відведення залізниці, 
як і не доведено порушення Малехівською СР норм законодавства 
при прийнятті оскаржуваного рішення. При цьому товариством не доведено факт самовільного зайняття спірної земельної ділянки іншими особами.
Суд першої інстанції врахував положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідні норми Конституції України, ЦК України, ЗК України, законів України: «Про залізничний транспорт», «Про транспорт», «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», 
«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», «Про державний земельний кадастр», «Про державний контроль 
за використанням та охороною земель», «Про місцеве самоврядування 
в Україні». Районним судом враховано положення законодавчих актів, чинних на час виникнення, на думку товариства, у нього прав на спірну земельну ділянку.
Як наслідок, інші позовні вимоги товариства, а саме про скасування договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування договору купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку і земельної ділянки, визнання недійсними державних актів, скасування записів у поземельній книзі, скасування державної реєстрації права на земельні ділянки 
та зобов`язання усунути перешкоди в користуванні земельними ділянками 
є похідними й задоволенню не підлягають.
 
Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції 
 
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року залучено 
до участі у справі Львівську міську раду (далі - Львівська МР), 
як правонаступника Малехівської СР. 
Постановою Львівського апеляційного суду від 20 січня 2022 року апеляційну скаргу АТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» залишено без задоволення.
Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 26 жовтня 2020 року залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції застосував до спірних правовідносин ті самі 
норми матеріального права, що й суд першої інстанції, і вказав, 
що в АТ «Укрзалізниця» відсутні належним чином оформлені документи 
на спірну земельну ділянку, які б посвідчували право користування земельною ділянкою. 
Апеляційний суд уважав, що товариство безпідставно посилалося на те, 
що право землекористування спірною земельною ділянкою виникло 
у нього в 1962 році на підставі плану смуги відведення, так як указаний план 
не є правовстановлюючим документом на земельну ділянку. План смуги відведення не був затверджений у встановленому законом порядку, 
він є лише частиною містобудівної документації. Цей план не містить умовного позначення ширини смуги відведення залізниці, а містить лише умовне позначення «Межа смуги відводу», без позначення відстані 
та одиниці виміру відстані, що спростовує твердження позивача про те, 
що ширина смуги відведення становить 20 метрів.
Крім того, товариством не надано доказів на підтвердження повноважень осіб, які підписали наданий ним акт обстеження земельної ділянки 
від 20 січня 2017 року, їх посад, а підписи в акті не скріплені печаткою.
Вирішуючи питання щодо розміру земельної ділянки, якою користується позивач, надавши оцінку поданим товариством доказам, апеляційний суд указав, що в акті обстеження земельної ділянки та податковій декларації 
з плати за землю є розбіжності (площа земельної ділянки складає 14,20 га 
та 17,1368 га). З податкова декларація неможливо встановити в яких саме межах знаходиться земельна ділянка, площею 14,20 га, за яку позивач сплачує земельний податок.
При цьому товариством не доведено порушення Малехівською СР норм законодавства при прийнятті оскаржуваного рішення.
Апеляційний суд указав, що надані товариством докази на підтвердження заявлених вимог не підтверджують факт накладення земельних ділянок ОСОБА_1 на земельну ділянку АТ «Укрзалізниця», а з досліджених доказів вбачається, що між земельними ділянками сторін проходить дорога місцевого значення.
При цьому позивач не заявляв клопотання про призначення у справі відповідної експертизи для з`ясування питання, яка саме земельна ділянка знаходиться у користуванні позивача, де проходить її межа, чи порушена ця межа ОСОБА_1 .
Суд апеляційної інстанції врахував відповідні положення Конвенції, статтю 1 Першого протоколу Конвенції, правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах: від 04 листопада 2021 року у справі 444/2319/18 (провадження № 61-4606св21), від 17 листопада 2021 року у справі № 444/2195/18-ц (провадження № 61-18447св20), які стосуються необхідності доведення 
АТ «Укрзалізниця» порушення свого права користування землями залізничного транспорту.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги -
 
У касаційній скарзі, поданій у січні 2022 року до Верховного Суду, 
АТ «Укрзалізниця», посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення 
й ухвали нове судове рішення про задоволення позову товариства.
Підставою касаційного оскарження судових рішень судів попередніх інстанцій заявник зазначає те, що судами застосовано норми права 
без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 
частини другої статті 389 ЦПК України). 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 квітня 2022 року поновлено 
АТ «Укрзалізниця» строк на касаційне оскарження судових рішень, відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано дану цивільну справу 
з суду першої інстанції. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів. Роз`яснено право подати відзив 
на касаційну скаргута надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
У травні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 03 квітня 2023 року справу призначено 
до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
У зв`язку із обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Мартєва С. Ю. на підставі службової записки Секретаря Третьої судової палати 
Фаловської І. М., розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 24 березня 2023 року № 397/0/226-23 судову справу (провадження № 61-2939св22) передано на повторний автоматизований розподіл судових справ.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 березня 2023 року справу передано судді-доповідачеві Луспенику Д. Д., судді, які входять до складу колегії: Коломієць Г. В., 
Гулько Б. І.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 березня 2023 року справу призначено 
до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними 
у ній матеріалами.
Згідно з протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів 
від 10 квітня 2023 року справу передано судді-доповідачеві Луспенику Д. Д., судді, які входять до складу колегії: Воробйова І. А., Гулько Б. І., 
Коломієць Г. В., Лідовець Р. А.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій зробили помилкові висновки по суті вирішення спору, надали неправильну оцінку поданим АТ «Укрзалізниця» доказам й не врахували судову практику Верховного Суду у даній категорії справ.
Посилається на відповідні норми діючого законодавства, а також на норми законодавчих актів, чинних на час виникнення у товариства, на його думку, прав на спірну земельну ділянку (1962 рік), відповідно до яких землі 
для потреб транспорту вважаються землями спеціального призначення 
й використовуються на підставі особливих положень про ці землі. 
Вказує, що правовий статус земель залізничного транспорту визначено законом і не може бути змінено в будь-який інший спосіб, аніж визначено законодавством. Наявність чи відсутність у залізниці документів 
на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, який ґрунтується на визначеному законом юридичному факті належності земель до залізничного транспорту. План смуги відведення є належним доказом землекористування. 
У цій частині посилається на відповідну судову практику Верховного Суду України та Верховного Суду.
План смуги відведення, наданий товариством, є належним доказом у справі, який суди безпідставно не врахували, як й інші докази, надані позивачем.
Частина спірних земельних ділянок, які належать ОСОБА_1 , входять до смуги відведення залізниці й належать до земель залізничного транспорту, якими користується товариство. Ці землі не можуть передаватися у приватну власність. При цьому право постійного користування земельною ділянкою надається безстроково, 
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У травні 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1 , в якому вона просить залишити без задоволення касаційну скаргу товариства, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
Вказує, що позивач просить скасувати рішення Малехівської СР від 24 липня 2007 року № 8 у частині передачі їй спірної земельної ділянки у приватну власність. Проте, даним рішенням органу місцевого самоврядування 
їй не передавалася у власність земельна ділянка. Цим рішенням було затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_2 , який у подальшому продав їй спірні земельні ділянки 
та незавершений будівництвом житловий будинок. 
Вважає позов АТ «Укрзалізниця» необґрунтованим та безпідставним. Докази, надані позивачем на підтвердження заявлених вимог, 
не є належними та допустимими, їм надано судами вірну правову оцінку.
Посилається на відповідну судову практику Верховного Суду, з якою узгоджуються висновки судів попередніх інстанцій, зроблені по суті вирішення спору.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Рішенням Малехівської СР від 24 липня 2007 року № 8 затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,1605 га (зміна цільового призначення земельної ділянки), наданої для ведення особистого селянського господарства, будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 згідно з висновком державної експертизи землевпорядної документації від 17 січня 2007 року № 3565.
Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 03 червня 
2011 року ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 купила земельну ділянку, кадастровий номер 4622785700:01:009:0041, розміром 0,0269 га, призначену для ведення особистого селянського господарства, що розташована у селі Малехів Жовкінського району Львівської області (а. с 12, т. 1).
У пункті 2 вказаного договору зазначено, що земельна ділянка належала ОСОБА_2 на підставі державного акта на право приватної власності 
на землю серії ЯД № 432918, виданого 09 жовтня 2007 року Малехівською СР на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17 лютого 
2006 року та рішення Малехівської СР від 24 липня 2007 року № 8.
Згідно з договором купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку і земельної ділянки від 03 червня 2011 року ОСОБА_2 продав, 
а ОСОБА_1 купила незавершений будівництвом житловий будинок 
АДРЕСА_1 , а також приватизовану земельну ділянку біля нього, розміром 0,1605 га, цільове призначення - будівництво 
та обслуговування житлового будинку та господарських будівель 
(а. с. 14, т. 1).
У пункті 2 вказаного договору зазначено, що незавершений будівництвом житловий будинок належав ОСОБА_2 на підставі витягу про державну реєстрацію прав, виданого 26 травня 2011 року Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації 
та експертної оцінки» на підставі акта про право власності на земельну ділянку серії ЯД № 432917, виданого 09 жовтня 2007 року Управлінням земельних ресурсів у Жовкінському районі Львівської області, та на підставі вказаного державного акта про право власності на земельні ділянки серії 
ЯД № 432917.
Земельна ділянка належала ОСОБА_2 на підставі державного акта 
на право приватної власності на землю серії ЯД № 432917, виданого 
Малехівською СР на підставі рішення від 24 липня 2007 року № 8 (кадастровий номер 4622785700:01:009:0031.
На підставі вказаних договорів купівлі-продажу від 03 червня 2011 року ОСОБА_1 видано державний акт на право власності 
на земельну ділянку серії ЯМ № 325424, цільове призначення земельної ділянки - будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а. с. 16, т. 1), а також державний акт на право власності 
на земельну ділянку серії ЯМ № 325425 (а. с. 17, т. 1), цільове призначення земельної ділянки - ведення особистого селянського господарства.
АТ «Укрзалізниця» додало до позову, у тому числі, план смуги відведення, розроблений проєктною організацією Дорпроєкт Південно-Західної залізниці у 1962 році (а. с .24-26, т. 1).
Відповідно до акта обстеження земельної ділянки від 20 січня 2017 року комісією в складі головного інженера виробничого підрозділу «Кам`янка-Бузька дистанція колії» ОСОБА_3 , інженера-землевпорядника ОСОБА_4 , старшого шляхового майстра ОСОБА_5 здійснено обстеження земельної ділянки в межах населеного пункту 
на території Малехівської СР, де в межах Малехівської СР на 20 км + 480 м - 20 км + 510 м за напрямком Рудно - Підбірці (права сторона по ходу кілометрів) в смузі відведення залізниці поблизу залізничного полотна 
на відстані 10-12 м від осі головної колії знаходиться залізна огорожа, 
що огороджує земельні ділянки за адресою: 
АДРЕСА_1 . 
При обстеженні комісія користувалася технічною документацією 
(а. с .22-23, т. 1).
Згідно з наданою АТ «Укрзалізниця» податковою декларацією з плати 
за землю товариство користується земельною ділянкою, площею 14,2, га
(а. с .19-20, т. 1).
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження 
у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно 
у таких випадках, зокрема: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного 
у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга АТ «Укрзалізниця» підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої 
або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права 
і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, 
що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання 
про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, 
які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, 
частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного 
у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають 
не в повній мірі.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд 
і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи 
чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної 
в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно 
до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода 
на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право 
в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична 
або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства 
і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Частинами першою та другою статті 78 ЗК України визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається 
та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Відповідно до частин першої, другої статті 13 Конституції України земля, 
її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться 
в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування 
в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно 
до закону.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (стаття 14 Конституції України).
Земля є унікальним обмеженим природним та базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства. Отже, розподіл землі є особливо чутливим 
до принципів справедливості, розумності і добросовісності, які є одними 
із фундаментальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.
Відповідно до пункту «б» частини четвертої статті 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі під державними залізницями, об`єктами державної власності повітряного і трубопровідного транспорту.
Згідно з частинами першою, другою статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт» землі, що надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до Земельного кодексу України 
та Закону України «Про транспорт».
До земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями 
з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту (частина перша статті 23 Закону України «Про транспорт»). 
Ця норма закону кореспондується із положеннями статті 68 ЗК України.
Указане узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 24 червня 2015 року у справі № 3-305гс15-ц, 
а також Верховного Суду, викладеними у постанові від 31 жовтня 2018 року 
у справі № 466/190/14-ц (провадження № 61-1366св18).
Статтями 1, 4 Положення «Про землі, надані транспорту», затвердженого               07 лютого 1933 року Постановою Центрального виконавчого комітету СРСР № 58 і Ради народних комісарів СРСР № 50, передбачалося, що землями, наданими транспорту (в тому числі і залізничному), визнавалися землі, зайняті залізничними шляхами та іншими об`єктами залізничної інфраструктури.
Вказане Положення діяло до набрання чинності Постановою Ради Міністрів СРСР від 08 січня 1981 року № 24 «Про затвердження Положення про землі, надані транспорту».
Земельним кодексом Української СРР від 25 жовтня 1922 року було закріплено, що землі, які знаходилися фактично у виключному віданні уповноважених органів (у тому числі НК СРСР шляхів сполучення), рахуються закріпленими за ними та за відсутності їхньої згоди можуть бути вилучені лише у спеціальному порядку.
Разом із тим, вимог щодо виготовлення та отримання державного акта законодавством не передбачалося, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі, відповідно до пунктів 54, 55 «Загальних основ землекористування та землеустрою», затверджених Постановою ЦВК СРСР від 15 грудня 1928 року.
Земельним кодексом Української РСР від 25 жовтня 1922 року (у редакції                  від 08 липня 1970 року), постановою Верховної Ради Української РСР                            від 18 грудня 1990 року № 562 «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР від 18 грудня 1990 року» (далі - Постанова № 562) право Залізниці на користування земельною ділянкою, яка належить 
до земель залізниць, до оформлення ними права власності 
або землекористування гарантувалося.
Згідно з пунктом 5 Постанови № 562 громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними 
у встановленому порядку права власності на землю чи землекористування.
Пунктом 6 постанови Верховної Ради Української PCP від 18 грудня                      1990 року № 563-ХІІ «Про земельну реформу» (із змінами та доповненнями) визначено, що землекористувачі повинні до 01 січня 2008 року оформити право власності або право користування землею.
Вказаний пункт постанови Верховної Ради Української PCP від 18 грудня         1990 року визнаний неконституційним рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року у справі № 5-рп/2005 (справа про постійне користування земельними ділянками), а отже, відсутня вимога закону щодо обов`язкового виготовлення залізницею державного акта на право користування земельною ділянкою.
За таких обставин наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його уже визначено законом.
Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постановах: від 19 лютого 2020 року у справі № 466/1058/15ц (провадження 
№ 61-23268св18), від 15 жовтня 2020 року у справі № 466/6682/14-ц (провадження № 61-1957св19), від 07 липня 2021 року у справі 
№ 444/2316/18 (провадження № 61-13677св20).
На вищевказані норми права та правові висновки міститься посилання 
в апеляційній та касаційній скаргах.
Суди попередніх інстанцій вказали про те, що позивач не довів право постійного користування відповідною земельною ділянкою, зазначеною 
у плані смуги відведення.
Проте, з урахуванням наведеного вище, наявність чи відсутність у товариства документів, які засвідчують право на користування земельною ділянкою, 
не змінює її правового статусу, який ґрунтується на визначеному законом юридичному факті належності до земель залізничного транспорту.
Верховний Суд уважає обґрунтованими доводи касаційної скарги в цій частині. 
Таким чином, висновки судів попередніх інстанцій у цій частині
є помилковими й підлягають зміні.
Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду 
від 22 вересня 2021 року у справі № 444/2308/18 (провадження 
№ 61-2743св21).
У справі, яка переглядається Верховним Судом, суди, вирішуючи спір, повинні були на підставі наданих позивачем доказів встановити наявність 
чи відсутність факту накладення (перетину меж) земельних ділянок сторін 
та порушення їх землекористування.
Верховний Суд виходить із того, що такі висновки викладено в оскаржуваних судових рішеннях.
Колегія суддів наголошує, що наведені вище висновки щодо статусу земельної ділянки залізничного транспорту не звільняють позивача 
від доказування того, що його право користування землями залізничного транспорту порушено, АТ «Укрзалізниця» вказаних обставин не довело.
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий 
і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним 
і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Стаття 15 ЦК України об`єктом захисту називає порушене, невизнане 
або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане 
з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
У справі, яка переглядається Верховним Судом, АТ «Укрзалізниця» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , Малехівської СР, правонаступником якої є Львівська МР, про скасування рішення органу місцевого самоврядування, скасування договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування договору купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку і земельної ділянки, визнання недійсними державних актів, скасування записів у поземельній книзі, скасування державної реєстрації права на земельні ділянки та зобов`язання усунути перешкоди 
в користуванні земельними ділянками.
АТ «Укрзалізниця» посилалося на те, що відповідно до технічної документації товариство користується земельною ділянкою смуги відведення 
в адміністративних межах Малехівської СР, яка перетинається із земельними ділянками ОСОБА_1 . Площа перетину становить 0,0128 га та 0,0027 га. 
Тобто Малехівська СР безпідставно передала у приватну власність частини земельних ділянок із смуги відведення залізниці, які перетинаються (накладаються) зі смугою відведення, якою товариство, на його думку, користується з 1962 року. 
Указане, на думку АТ «Укрзалізниця», порушує право товариства на постійне користування земельною ділянкою для обслуговування залізничного полотна. 
Товариство посилалося на план смуги відведення, акт обстеження земельної ділянки від 20 січня 2017 року, технічну документацію та податкові декларації з плати за землю.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог 
або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування 
не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність 
або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку 
про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному 
та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази 
не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність 
і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним 
у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У справі, яка переглядається Верховним Судом, суд першої інстанції, 
з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, відмовляючи 
у задоволенні позову АТ «Укрзалізниця», правильно встановив характер спірних правовідносин, надав правову оцінку поданим сторонам доказам 
й обґрунтовано виходив із того, що товариством не доведено вищенаведені обставини, на які воно посилалося як на підставу своїх вимог.
Указане є процесуальним обов`язком позивача (статті 12, 81 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні позову товариства, суди попередніх інстанцій виходили, у тому числі, із того, що позивачем не доведено факт перетину (накладення) земельної ділянки, яка перебуває у користуванні 
АТ «Укрзалізниця», із земельними ділянками ОСОБА_1 . 
Тобто суди вірно виходили із того, що позивачем не доведено належними 
та допустимими доказами, що частина земельної ділянки ОСОБА_1 знаходиться у смузі відведення залізниці.
Верховний Суд погоджується із відповідними висновками судів першої 
та апеляційної інстанцій, оскільки вони відповідають нормам чинного законодавства, якими регулюються спірні правовідносини, а також фактичним обставинам справи, встановленими судами на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження наданих доказів у їх сукупності.
Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин (пункт 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
У статті 12 ЗК України зазначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.
Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності (пункт «б» частини першої статті 81 ЗК України).
У частині другій статті 83 ЗК України передбачено, що у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності.
Статтею 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Відповідно до частини п`ятої статті 116 ЗК України надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.
У частині третій статті 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Згідно з частиною першою статті 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.
У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що право                                АТ «Українська залізниця» порушене, оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, 
яка саме земельна ділянка відноситься до земель залізничного транспорту, де проходить її межа, чи порушена межа цієї земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта 
чи спеціаліста.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням 
чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 
ЦПК України).
Позивач не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували порушення прав чи охоронюваних законом інтересів товариства.
АТ «Укрзалізниця» посилається на те, що спірні земельні ділянки, 
які належать ОСОБА_1 , знаходиться у смузі відведення залізниці, належать до земель залізничного транспорту й перебувають у користуванні товариства, а ОСОБА_1 самовільно без будь-яких правових підстав розмістила металеву огорожу на земельній ділянці смуги відведення залізниці, чим порушила право позивача на користування належною йому земельною ділянкою за її цільовим призначенням, а саме для забезпечення функціонування залізничного транспорту.
Разом із цим, ці обставини не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судами попередніх інстанцій, належних та допустимих доказів, 
які б підтверджували порушення прав чи охоронюваних законом інтересів 
АТ «Укрзалізниця» відповідачами суду не надано.
При цьому АТ «Укрзалізниця» клопотання про призначення експертизи 
з метою підтвердження факту перетину (накладення) меж земельних ділянок та порушення його прав не заявляло, на що обґрунтовано звернув увагу 
й суд апеляційної інстанції.
Подібні правові висновки у спірних правовідносинах викладені у постановах Верховного Суду: від 07 липня 2021 року в справі № 444/2233/18 (провадження № 61-13662св20), від 21 липня 2021 року у справі 
№ 444/2316/18 (провадження № 61-13677св20), від 03 листопада 2021 року 
у справі № 444/2191/18 (провадження № 61-18838св20). 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені 
в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Судами попередніх інстанцій надано належну правову оцінку поданим товариством доказам, а саме: плану смуги відведення, акту обстеження земельної ділянки від 20 січня 2017 року, технічній документації 
та податковій декларації з плати за землю. Висновки судів попередніх інстанцій у цій частині узгоджуються з вищенаведеною судовою практикою Верховного Суду.
Верховний Суд погоджується з тим, що із наданого позивачем плану смуги відведення вбачається, що такий є додатком до проєкту № 197-Л, виконаного Дорожньою проєктною конторою Південно-Західної залізниці Міністерства шляхів сполучення.
Із пояснювальної записки до зазначеного плану смуги відведення судами встановлено, що він складений у масштабі 1:5000 в адміністративних межах району та узгоджений зі старшим землевпорядником району і начальником дистанції колії. План погоджено старшим землевпорядником Нестеровського району, заступником начальника Підзамчівської дистанції колії, начальником Львівської дистанції захисних лісонасаджень. Водночас цей план не був затверджений виконкомом Нестерівської районної ради, 
не містить умовного позначення ширини смуги відведення залізниці, а лише умовне позначення «Межа смуги відведення», без позначення відстані 
та одиниці виміру відстані, що не підтверджує доводи позивача про розмір ширини смуги відведення. 
Акт обстеження земельної ділянки також не є доказом, який безсумнівно підтверджує перетин меж (накладення) земельних ділянок. Позивачем 
не надано доказів, які підтверджують повноваження осіб, які підписали 
цей акт, та доказів, що такі є працівниками ВП «Кам`янка-Бузька дистанція колії», а їхні підписи не скріплені печаткою.
Суди попередніх інстанцій правильно звернули увагу, що з наданих позивачем копій податкової декларації зі сплати земельного податку 
не вбачається, в яких саме межах знаходиться земельна ділянка, 
площею 14,20 га, за яку позивач сплачував земельний податок, та чи вона територіально включає в себе спірні земельні ділянки. Окрім цього, існують розбіжності щодо розміру земельної ділянки, якою користується позивач, 
в акті обстеження земельної ділянки та податковій декларації з плати 
за землю (14,20 га та 17,1368 га). 
Таким чином, суди попередніх інстанцій зробили правильний висновок 
про не доведення позивачем факту накладення (перетину меж) земельних ділянок сторін та порушення їх землекористування.
Схожі за змістом правові висновки про недоведеність позовних вимог                                      АТ «Укрзалізниця» у подібних правовідносинах викладено Верховним Судом у постановах: від 07 липня 2021 року у справі № 444/2233/18 (провадження № 61-13662св20), від 21 липня 2021 року у справі № 444/2316/18 (провадження № 61-13677св20), від 15 вересня 2021 року у справі 
№ 444/2234/18 (провадження № 61-18197св20).
З урахуванням наведеного, правильними є висновки судів попередніх інстанцій по суті вирішення спору, які відмовили у задоволенні заявлених товариством позовних вимог у зв`язку із не доведенням ним порушення його прав.
Проте, суди помилково вказали й про відсутність у позивача підтвердженого права на користування земельною ділянкою залізниці. 
Із цих підстав суд касаційної інстанції не може залишати без змін судові рішення судів попередніх інстанцій, оскільки колегія суддів не погоджується із їх мотивами в частині таких підстав для відмови у задоволенні позову, 
як недоведеність позивачем його права користування земельною ділянкою.
Суди не врахували, що наявність чи відсутність у АТ «Укрзалізниця» документів, які засвідчують право на користування земельною ділянкою, 
не змінює її правового статусу, який ґрунтується на визначеному законом юридичному факті належності до земель залізничного транспорту.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 3-305гс15, у постановах Верховного Суду: від 01 лютого 2018 року у справі № 909/277/16, 
від 31 жовтня 2018 року у справі № 466/190/14-ц (провадження 
№ 61-1366св18), від 14 березня 2019 року у справі № 918/1373/16, 
від 10 квітня 2019 року у справі № 466/413/15-ц (провадження 
№ 61-16111св18), від 19 лютого 2020 року у справі № 466/1058/15-ц (провадження № 61-23268св18), від 15 жовтня 2020 року у справі 
№ 466/6682/14-ц (провадження № 61-1957св19).
Разом із цим, неправильне зазначення судами цієї обставини як такої, що має наслідком відмову у задоволенні позову товариства, з урахуванням інших правильних висновків судів щодо недоведеності позивачем порушення відповідачами його прав, не призвело до неправильного вирішення судами попередніх інстанцій спору по суті і не є обов`язковою підставою 
для скасування судових рішень.
Хоча суди і зазначили, що інші позовні вимоги є похідними й задоволенню 
не підлягають, але Верховний Суд звертає увагу АТ «Укрзалізниця», 
що у ЦК України відсутній такий спосіб судового захисту як скасування правочинів, а наявний спосіб судового захисту - визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України). При цьому правочин може бути визнано недійсним лише з підстав, передбачених нормами цивільного законодавства (пункт 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними). Проте, таких вимог позивач не заявляв.
Відповідно до статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
З огляду на викладене, враховуючи, що суди мали відмовити у задоволенні позову АТ «Укрзалізниця» через недоведеність позивачем порушення його прав відповідачами, без такої підстави відмови у задоволенні позову 
як недоведеність позивачем права на користування відповідною земельною ділянкою, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги товариства та.
 
Щодо судових витрат 
 
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 
ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення 
та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки Верховний Суд змінює мотивувальну частину судових рішень 
й залишає без змін висновки судів по суті вирішення спору, розподіл судових витрат касаційним судом не здійснюється.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.
Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 26 жовтня 
2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 20 січня 2022 року змінити, виклавши мотивувальні частини судових рішень щодо підстав відмови у задоволенні позову акціонерного товариства «Українська залізниця»у редакції цієї постанови.
У решті рішення Жовківського районного суду Львівської області 
від 26 жовтня 2020 рокута постанову Львівського апеляційного суду 
від 20 січня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                        Д. Д. Луспеник
Судді:                                                                                   І. А. Воробйова
Б. І. Гулько
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець