Єдиний унікальний номер справи 755/19631/21
Провадження №22-ц/824/2291/2023

 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

06 квітня  2023  року                                                                                      місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді     Журби С.О., 
суддів                           Таргоній Д.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря             Сас Ю.В.,
розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та як законний представник неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У листопаді 2021 року позивач звернувся до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення.
В обґрунтування позову зазначив, що 13.02.2020 року в порядку примусового виконання виданого Дніпровським районним судом м. Києва виконавчого листа № 2604/29397/12 від 19.06.2013 року про стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 боргу за кредитним договором № 0426/07/01-СL від 08.11.2007 року в розмірі 84 142,29 доларів США, що еквівалентно 672 549,32 грн., та пені у розмірі 3 306,66, ДП «Сетам» проведено електронні торги, під час яких було реалізовано квартиру АДРЕСА_1 . Позивача було визнано переможцем вказаних торгів. 30.04.2020 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Д.В. видала йому Свідоцтво про право власності на вказану квартиру. Право власності на квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 1078. 
В спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 (колишній власник), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та її неповнолітні діти - ОСОБА_5 і ОСОБА_6 . 
Відповідно довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_4 володіє на праві власності 1/3 частиною квартири АДРЕСА_2 . 
Неповнолітні діти були зареєстровані в спірній квартирі в 2019 році (після ухвалення рішення про стягнення боргу), що підтверджено судовим рішення Київського апеляційного суду від 15.09.2020 року. 
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мають у власності квартиру АДРЕСА_3 . 
Незважаючи на вищевикладене, відповідачі відмовляються в добровільному порядку звільнити належну позивачу квартиру, що порушує його права, що змусило його звернутись до суду з даним позовом.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 29 вересня 2022 року позов задоволено; зобов`язано ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та її дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не чинити ОСОБА_2 перешкод в користуванні житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та її дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 ;  стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 по 302, 70 грн. судового збору.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 направила апеляційну скаргу, в якій зазначила, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просить апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Станом на час розгляду справи по суті відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.
03.04.2023 року до Київського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла заява про зупинення провадження у справі.
06.04.2023 року на електронну адресу Київського апеляційного суду від ОСОБА_1 та ОСОБА_4 надійшли клопотання про відкладення розгляду справи.
Дослідивши вищевказані клопотання, колегія суддів апеляційного суду вважає, що вони не підлягають до задоволення з огляду на наступне:
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Київського апеляційного суду від 28 грудня 2022 року відкрито апеляційне провадження у даній справі, ухвалою від 10 січня 2023 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду на 16.02.2023 року. 
14.02.2023 року та 15.02.2023 року до Київського апеляційного суду від представника ОСОБА_3 та ОСОБА_1 - адвоката Ільїної Д.В. надійшли клопотання про відкладення розгляду справи.
В судовому засіданні 16.02.2023 року розгляд справи було відкладено на 06.04.2023 року. 
В судове засідання 06.04.2023 року відповідачі по справі не з`явились. Як вже було зазначено вище, ОСОБА_1 , ОСОБА_4 подали клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливість прибути у судове засідання, оскільки обидві перебувають за кордоном та не можуть приїхати у зв`язку з  хворобою рідних людей. При цьому відповідачі на підтвердження своїх тверджень відповідних доказів до суду не надали. 
Представник ОСОБА_1 - адвокат Ільїна Д.В. направила на електронну адресу Київського апеляційного суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із неможливістю прибути у судове засідання через її зайнятість у слідчих діях. В той же час адвокат не надала жодних доказів існування як вказаних нею у заяві обставин, так і  відомостей щодо дати та часу проведення вказаних нею слідчих дій.
Звертаючи увагу на те, що жодного разу відповідачі, як і їх представник, в судове засідання не з`явились, апеляційний суд вбачає системність дій відповідачів, які направлені на безпідставне затягування розгляду справи. З урахуванням вищевикладеного клопотання були відхилені. 
В судовому засіданні 06.04.2023 року колегією суддів також було розглянуто клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі, за результатами чого у задоволенні такого клопотання було відмовлено з огляду на наступне:
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Дослідивши клопотання ОСОБА_1 , колегія суддів встановила, що така заява не містить вказаних статтею 251 ЦПК України обставин,  зокрема зазначення тих обставин, які необхідні для вирішення даної справи, однак об`єктивно не можуть не можуть бути встановлені під час її розгляду. За таких умов суд прийшов до висновку про відсутність підстав для зупинення провадження у справі. 
В судове засідання  06.04.2023 року представник Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації не з`явився, про розгляд справи належним чином повідомлявся, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надав. 
Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
В ході розгляду справи судом встановлено, що 08.11.2007 року між АКБ «Форум» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 0426/07/01-CL, згідно якого банк відкрив позичальнику відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі з лімітом кредитування 70 000,00 доларів США, строком по 08.11.2012 року, під 13 % річних.
08.11.2007 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , які є майновими поручителями ОСОБА_3 , ОСОБА_3 та АКБ «Форум» був укладений договір іпотеки щодо забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором № 0426/07/01-CL від 08.11.2007 року, предметом іпотеки є нерухоме майно - квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 43,60 м2.
21.03.2012 року Дніпровським районним судом м. Києва розглянуто справу                          № 2604/29397/12 за позовом ПАТ «Банк Форум» до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за результатом чого ухвалено рішення, яким в солідарному порядку з відповідачів на користь позивача стягнуто заборгованість за Кредитним договором № 0426/07/01-CL від 08.11.2007 року у розмірі 84 142, 29 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 28.11.2012 р. становить 672 549,32 грн., пеню у розмірі 79 555,61 грн., а також судові витрати по 1 609,50 грн. з кожного. Заборгованість виникла з травня 2010 року. Рішення набуло законної сили 04.06.2013 року. 19.06.2013 року Дніпровським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 2604/29397/12.
22.01.2018 року між ПАТ «Банк Форум» та ОСОБА_7 був укладений Договір № 954-Ф про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, згідно якого ОСОБА_7 передано права вимоги до позичальників, іпотекодавців та поручителів, зокрема, до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом № UA-EA-2017-12-21-000292-b від 28.12.2017 року.
На підставі виконавчого листа Дніпровського районного суду м. Києва № 2604/29397/12 від 19.06.2013 року відкрито виконавче провадження № 40864753, в межах якого на прилюдних торгах була реалізована квартира АДРЕСА_1 . Дана квартира належала на праві власності ОСОБА_1 , що підтверджено Договором купівлі-продажу від 25.02.2010 року. Право власності зареєстровано в державних органах в березні 2010 року.
30.04.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В. видано на ім`я ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , право власності на квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Не погодившись із діями виконавця, ОСОБА_1 оскаржила їх в судовому порядку пославшись на те, що порушено порядок проведення оцінки майна, яке передається на торги; порушено житлові права її онуків за відсутності дозволу органу опіки і піклування на реалізацію житлової нерухомості, право на користування якою мають її онуки. 
За результатами розгляду скарги (справа № 755/12052/19) Дніпровський районний суд м. Києва 14.02.2020 року ухвалив судове рішення, яким задовольнив вимоги частково, визнав неправомірними дії державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві про передачу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , на реалізацію з прилюдних торгів Державному підприємству «Сетам». В іншій частині відмовив. 
15.09.2020 року Київський апеляційний суд ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 14.02.2020 року скасував та ухвалив нове рішення, яким відмовив в задоволенні скарги. 
26.10.2021 року Верховний Суд розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 та виніс постанову, якою скасував постанову Київського апеляційного суду від 15.09.2020 року, змінивши мотивувальну частину ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 14.02.2020 року, виклавши її в редакції цієї постанови. В постанові Верховний Суд дійшов до висновку, що державний виконавець не виконав належним чином вимог частини 1 статті 18, частини 5 статті 57 Закону України «Про виконавче провадження», абзацу першого пункту 3 розділу ІІ Порядку реалізації майна, тому його відповідні дії не відповідають вимогам закону - є неправомірними, оскільки руйнують визначений порядок дій, який має забезпечити дотримання прав сторін виконавчого провадження, зокрема щодо перегляду результатів оцінки вартості арештованого майна. В той же час Верховний Суд вказав, що чинним законодавством не передбачено обмежень при реалізації права власника на розпорядження майном в залежності від того чи мають право на користування ним інші особи, зокрема, малолітні діти, якщо власник не є їх батьком (матір`ю) або ж особою, яка замінює останніх.
Також в процесі розгляду справи № 755/12052/19 судами було встановлено, що державний виконавець подав документи до ДП «Сетам» 15.07.2019 року, у цей же день у спірній квартирі було зареєстроване місце проживання ОСОБА_5 . Місце проживання ОСОБА_6 було зареєстроване у спірній квартирі за 4 дні до передачі документів виконавцем до ДП «Сетам» - 11.07.2019 року.
Встановлено, що 05.07.2022 року Дніпровський районний суд м. Києва ухвалив рішення у справі № 755/20258/20, яким визнав  ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . 20.09.2022 року у вказаній справі було відкрите апеляційне провадження, яке на час розгляду даної справи не завершене.
З довідок Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА про реєстрацію місця проживання особи від 07.12.2021 року установлено, що в квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_3 з 20.04.2010 року, ОСОБА_1 з 20.04.2010 року, ОСОБА_4 з 11.07.2019 року, ОСОБА_5 з 15.07.2019 року, та ОСОБА_6 з 11.07.2019 року.
З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.11.2020 року слідує, що ОСОБА_4 являється власницею 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 , на підставі Договору дарування від 02.12.2011 року. Хто є власниками 2/3 частин даної квартири ОСОБА_4 та відповідачі, суд не повідомили.
Інформація про те, що право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру скасоване або визнано недійсним, в матеріалах справи відсутня, як і відсутні судові спори з цього питання.
 
В своїй апеляційній сказі ОСОБА_1 частину своїх доводів зводить до неправомірності з її точки зору дій ОСОБА_7 та взагалі його вимог до відповідачів. В той же час дане питання виходить за межі розгляду даної справи, оскільки її предметом є вирішення питання про усунення перешкод особі, яка придбала спірну квартиру з публічних торгів, що були проведені виконавчою службою на виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором. 
На даний час проведені торги не скасовані, право власності  ОСОБА_2 на спірну квартиру не оспорене, за таких умов позивач володіє усім комплексом прав по відношенню до належної йому квартири.
 
Інша частина доводів апеляційної скарги ґрунтується на твердженні про неможливість виселення відповідачів  без надання їм іншого житла та про порушення  таким виселенням прав неповнолітніх дітей. Дані обставини були предметом ретельного дослідження судом першої інстанції ході розгляду справи, який надав вичерпну та детальну оцінку вказаним обставинам у своєму рішенні.
Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року в справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91). 
Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).
Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції щодо того, що відповідачі на час виникнення спору володіли іншим житлом, відтак відчуження ними такого іншого житла не встановлює обов`язку для власника квартири, який вимагає виселення, забезпечити відповідачів іншим житлом.
Також в ході розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_4 володіє часткою в іншому житлі. При цьому відповідачі не заперечують дану обставину, однак стверджують про те, що вказане житло є непридатним для проживання. В той же час жодного належного доказу на підтвердження таких посилань до суду надано не було, відтак такі твердження залишаються недоведеними і не можуть бути прийняті судом. 
Судом першої інстанції була надана належна оцінка і твердженням відповідачів, щодо порушення прав дітей. Зокрема, суд встановив, що ОСОБА_4 та ОСОБА_9 були зареєстровані в спірній квартирі з 11.07.2019 року, а ОСОБА_5 зареєстрована з 15.07.2019 року, тобто в період, коли рішенням суду з боржника ОСОБА_3 та поручителя ОСОБА_1 було стягнуто борг та відбувалось його примусове виконання, а виконавцем 15.07.2019 року передано документи до ДП «Сетам», що свідчить про вчинення вказаних дій ОСОБА_1 з метою уникнення виконання зобов`язання та утруднення виконання рішення суду. Аналогічного висновку при розгляді справи № 755/12052/19 дійшов й Верховний Суд, зазначивши, що такі дії ОСОБА_1 не можуть свідчити про виникнення у дітей житлових прав на спірну квартиру. З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду. 
Окремо колегія суддів апеляційного суду звертає увагу і на те, що рішення суду першої інстанції оскаржено лише ОСОБА_1 , інші відповідачі по справі апеляційну скаргу не подавали, таким чином фактично погодились із оскаржуваним рішенням.
Неповнолітні ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є відповідачами по справі, як і їх законний представник ОСОБА_4 , при цьому, вказаними особами апеляційна скарга ні рішення суду першої інстанції не подавалася, а матеріали справи не містять жодного доказу щодо права ОСОБА_1 представляти інтереси неповнолітніх відповідачів. 
Таким чином, навіть за умови встановлення порушення прав неповнолітніх дітей (чого в даному випадку встановлено не було), у апеляційного суду були б відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції в частині, що стосується прав осіб, які не подавали апеляційну скаргу і не вимагали скасування рішення суду, напевне погодившись з ним.  Дана позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою 20 травня 2020 року у справі № 344/1044/16-ц.
 Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення  суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні. 
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 вересня 2022 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий                                                                                                С.О. Журба

Судді                                                                                                            Д.О. Таргоній

                                                                                                                     К.П. Приходько