П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

26 квітня 2023 р.	м.Одеса	Справа № 420/15446/22	
Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К.С.
          
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі: головуючої судді – Зуєвої Л.Є.,
суддів: Коваля М.П., Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів
ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просив  визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо не врахування до трудового (страхового) стажу ОСОБА_1 періоду роботи в колгоспі «ім. Жовтневої революції» з 28.10.1980 р. по 05.05.1981 р. на посаді механізатора;  визнати протиправними рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 27.04.2022 р. №155750003363 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до загального трудового (страхового) стажу ОСОБА_1 період роботи в колгоспі «ім. Жовтневої революції» з 28.10.1980 р. по 05.05.1981 р. на посаді механізатора; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 25.04.2022 року про призначення пенсії за віком.
Також, позивач в позовній заяві просив суд стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 збитки у розмірі одного прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність в розрахунку на місяць, за весь період порушення прав під час призначення пенсії за віком, починаючи із дати виникнення права на пенсію - 17.03.2022 та закінчуючи датою призначення пенсії за віком;  збитки у розмірі одного прожиткового мінімуму на дітей віком від 6 до 18 років в розрахунку на місяць, за весь період порушення прав під час призначення ОСОБА_1 пенсії за віком, починаючи із дати виникнення права на пенсію - 17.03.2022 та закінчуючи датою призначення пенсії за віком;  витрати на послуги поштового зв`язку у розмірі 51 грн;   моральну шкоду в розмірі 27820,00 грн.
В обґрунтування позову зазначалось, що 27.04.2022 року ГУ ПФУ в Одеській області було прийнято Рішення про відмову у призначенні пенсії №155750003363, яке мотивоване тим, що страховий стаж позивача становить 28 років 1 місяць та 7 днів, якого недостатньо для виходу на пенсію за віком у 60 років, де необхідний страховий стаж має становити 29 років. При цьому відповідач виключив iз розрахунку страхового стажу період роботи позивача у колгоспі «ім. Жовтневої революції» з 28.10.1980 року по 05.05.1981 року з підстав відсутності встановленого та виробленого мінімуму трудової участі в зазначеному колгоспі. Вважаючи дії відповідача протиправними, а рішення - необґрунтованим, позивач звернувся з даним позовом до суду для захисту своїх прав.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23.11.2022 року, ухвалене в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Одеса, позов задоволено частково. Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Одеській області щодо не врахування до трудового (страхового) стажу ОСОБА_1 періоду роботи в колгоспі  «ім. Жовтневої революції» з 28.10.1980 р. по 05.05.1981 р. на посаді механізатора. Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Одеській області від 27.04.2022 р. №155750003363 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 . Зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області зарахувати до загального трудового (страхового) стажу ОСОБА_1 період роботи в колгоспі «ім. Жовтневої революції» з 28.10.1980 р. по 05.05.1981 р. на посаді   механізатора. Зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області  повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 25.04.2022 року про призначення пенсії за віком з урахуванням висновків суду. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити нове рішення у відповідній частині про задоволення позовним вимог, яким стягнути моральну шкоду. 
Доводами апеляційної скарги зазначено, що протиправні дії відповідача завдали йому моральних переживань, що полягали у втраті рівноваги та спокою, необхідності докладання додаткових зусиль для захисту свої порушених прав та прав його дитини, приниження гідності. Також позивач вказує на те, що постійно перебуває у стресі та має страх, що через незаконні дії відповідача буде позбавлений пенсії.   Крім того, із часу виникнення права на пенсію (17.03.2022) позивач жодних доходів не отримував згідно Відомостей з державного реєстру доходів фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків, оскільки саме з вини відповідача був позбавлений соціального захисту шляхом відмови у призначенні пенсійної виплати за віком. Апелянт звертає увагу апеляційного суду на те, що судом першої інстанції залишено поза увагою факт того, що на утриманні позивача перебуває його неповнолітній син. Відтак, протиправні дії та рішення Головного управління також завдали шкоди правам та інтересам його неповнолітній дитині.
Також в апеляційній скарзі позивач вказує про те, що під час звернення до архівних установ із заявами про надання архівних документів щодо його трудового (страхового) стажу за час роботи в колгоспі «ім. Жовтневої революції» з 28.10.1980 р. по 05.05.1981 р., він поніс витрати на послуги поштового зв`язку у розмірі 51 грн, на думку позивача, ці кошти підлягають стягненню з відповідача, оскільки є витратами, зумовленими для відновлення свого порушеного права.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Відповідно до ч. 8 ст. 262 КАС України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо: оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 25.04.2022р. ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ в Одеській області  із заявою про призначення пенсії за віком. До заяви позивачем додано трудову книжку, яка підтверджує його трудовий стаж, свідоцтво про народження дитини – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який знаходиться на його утриманні, та довідку про склад сім`ї від 28.03.2022р.
27.04.2022 року відповідачем було прийнято Рішення про відмову у призначенні пенсії №155750003363, в якому зазначено, що страховий стаж позивача становить 28 років 1 місяць та 7 днів, якого недостатньо для виходу на пенсію за віком у 60 років, де необхідний страховий стаж має становити 29 років. При цьому відповідачем не враховано стаж роботи позивача у колгоспі ім. Жовтневої революції з 28.10.1980 по 05.05.1981 р.р. з підстав відсутності встановленого та виробленого мінімуму трудової участі в зазначеному колгоспі. Також відповідач зазначив, що право на пенсійну виплату позивач матиме 17.03.2025 року або при набутті необхідного страхового стажу (а.с. 10).
Вважаючи дії Головного управління протиправними, а рішення   необґрунтованим, позивач звернувся до суду.
Приймаючи рішення про часткове задоволення позову. суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позову щодо суті заявлених вимог. Однак  судом було відмовлено в задоволенні позовних вимог щодо стягнення на користь позивача моральної шкоди,   оскільки жодних порушень прав позивача не доведено.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів переглядає рішення суду в частині відмови в  задоволенні позовних вимог та зазначає наступне.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до частини третьої статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року справі                 № 464/3789/17.
Проаналізувавши доводи Верховного суду, колегія суддів  зазначає, що  адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. 
Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.
Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема, через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, Антоненков та інші проти України).
Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.
Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
Застосовуючи ці правові висновки в контексті обставин справи, що розглядається, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач не довів і суд не встановив, що його  негативні емоції досягли рівня страждань або приниження, які є моральною шкодою, позивачем не доведено, в чому вона полягає, не доведено причинного зв`язку між неправомірними діями відповідача та настанням будь-яких негативних наслідків для позивача, а також позивачем нічим не підтверджено заявлену співмірність.
Висновки суду відповідають також правовим позиціям Верховного Суду, які викладені, зокрема, в постановах від 21 лютого 2020 року у справі № 628/3028/16-а, від 09 червня 2021 року у справі № 280/5216/19, від 21 вересня 2022 року у справі № 132/3447/15-а, від 22 липня 2022 року у справі № П/811/4240/14.
Суд не приймає  доводи апелянта про те, що  з 17.03.2022 р., з часу виникнення права на пенсію,  позивач жодних доходів не отримував, що на його думку є підставою для стягнення моральної шкоди,  оскільки рішенням суду першої інстанції  зобов`язано  відповідача  врахувати спірний період роботи до стажу роботи позивача та повторно розглянути заяву про призначення пенсії з урахуванням висновків суду, при цьому колегія суддів звертає увагу позивача, що у відповідності до  діючого законодавства позивачу пенсія буде призначена саме з моменту виникнення права на пенсію та за цей період будуть виплачені кошти за неотриману пенсію.
Також, неналежними доводами є посилання позивача на знаходження на  його утриманні неповнолітнього сину, оскільки такі   обставини не є підставами для стягнення моральної шкоди з відповідача, при  цьому предметом  спору не є спір щодо порушення прав  його неповнолітнього сина, а тому судом першої інстанції обґрунтовано залишено такі доводи поза увагою.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди.
У контексті оцінки доводів апеляційної скарги апеляційний суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення   суду першої інстанції  ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається. 
Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись  ст. ст. 262, 263,  308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу   ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2022 року – залишити без змін.
Відповідно до ст. 325-328 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Суддя-доповідач:                                                                                           Л.Є. Зуєва

Суддя:                                                                                                              М.П. Коваль

          Суддя:                                                                                                             І.О. Турецька