Номер провадження: 22-ц/813/1132/23 
Справа № 522/3467/19
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Князюк О. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30.03.2023 року                                                                  м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого Князюка О. В.,
суддів: Заїкін А.П., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря – Дерезюк В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану через представника - адвоката Токовенко Олексія Володимировича, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 березня 2021 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: - Приморська державна нотаріальна контора у місті Одеса про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання факту поліпшення майна, визнання майна спільним сумісним, визнання права власності, за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про зобов`язання не чинити перешкоди у володінні та користуванні майном, вселення, -

встановив:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
01.03.2019 року ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси із позовом, який в подальшому уточила, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Шоста Державна нотаріальна контора, в якому просила встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 із ОСОБА_4 з серпня 2011 року по 25.09.2015 року, встановити факт поліпшення нерухомого майна – квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 суттєвим, визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .
Позивач, обґрунтовуючи позов, зазначала, що з 02.05.2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 почали зустрічатися. З 03.08.2011 року по 05.09.2012 рік ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , а з вересня 2012 року по грудень 2013 року за адресою: АДРЕСА_3 , з січня 2014 року до червня 2014 року за адресою: АДРЕСА_4 . 14.11.2013 року на ім`я ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що за період проживання у фактичних шлюбних відносинах за спільні кошти був проведений ремонт у квартирі АДРЕСА_1 , внаслідок чого квартира суттєво виросла у вартості. 25.09.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був зареєстрований шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Посилаючись на вказані обставини позивач просила задовольнити позов.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: - Приморська державна нотаріальна контора у місті Одеса про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання факту поліпшення майна, визнання майна спільним сумісним, визнання права власності – відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про зобов`язання не чинити перешкоди у володінні та користуванні майном, вселення – задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_3 , ОСОБА_2 у володінні та користуванні квартирою АДРЕСА_1 .
Ухвалено вселити ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1 .
Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що як ОСОБА_3 , так і ОСОБА_2 у встановленому законом порядку спадщину прийняли, останні мають право користування квартирою АДРЕСА_1 . А відтак, дії відповідача щодо перешкоджання у володінні та користуванні спадковим майном порушують права ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погоджуючись із вищевказаним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу відповідно до вимог якої просить суд рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 березня 2021 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання факту поліпшення майна, визнання майна спільним сумісним, визнання права власності на частину майна – задовольнити в повному обсязі, а в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про зобов`язання не чинити перешкоди у володінні та користуванні майно, вселення – відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В обґрунтування поданої апеляційної скарги апелянт зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи та судом проігноровані, з огляду на наступне.
У відповіді на відзив від 10.11.2020 року, який прийнятий судом, позивачка зазначила, що разом з ОСОБА_4 проживала однією сім`єю з 2011 року, що підтверджується договором оренди, який додано до матеріалів справи.
До вказаної відповіді також було надано електронні докази (переписка в соціальній мережі), завірені Електронним цифровим підписом, зі змісту яких вбачається, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 йшло обговорення питання щодо здійснення ремонту у спільній квартирі, сторони обговорюють та уточнюють вид будівельних матеріалів, які будуть використовуватись при здійсненні вказаного ремонту, обмінюються думкою щодо інсталяції кухонних меблів, покриття підлоги, сантехніки та іншого.
Судом вказані доводи не прийняті до уваги взагалі, та вказаним доказам не надана жодна правова оцінка, що є грубим порушенням норм процесуального правах, тобто, суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для вирішення справи.
ОСОБА_1 зазначає, що нею до суду першої інстанції надано докази, що підтверджують проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 , а саме договір оренди квартири, переписка у соціальних мережах, світлини проведення спільних сімейних святкувань.
Позивачка вважає, що посилання суду першої інстанції на відсутність реєстрації на нерухоме майно, а саме квартири де проживали ОСОБА_7 та ОСОБА_4 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є безпідставним та необґрунтованим, оскільки реєстрація права власності на почала відбуватись з дня його заснування та впровадження, тобто з 01 січня 2013 року.
Законодавчо не закріплено обов`язку для всіх власників нерухомого майна, зареєстрованого до 2013 року, здійснити реєстрацію права власності в новому Реєстрі.
ОСОБА_1 також вважає за необхідне звернути увагу суду апеляційної інстанції на той факт, що нею до суду першої інстанції було надано докази, а саме, видаткові накладні на придбання будівельних матеріалів в ТОВ «Епіцентр К», замовлено меблів, товарними чеками на придбання побутової техніки та іншими.
Апелянт вказує, що судом першої інстанції навмисно спотворено встановлені та очевидні факти, оскільки в наданих видаткових накладних на придбання матеріалів в ТОВ «Епіцентр К» чітко вбачається, що замовником вказаного товару є ОСОБА_1 .
Також, ОСОБА_1 вважає, що задоволення судом першої інстанції позовних вимог щодо вселення позивачів за зустрічним позовом у спірну квартиру не може бути реалізовано, оскільки для вселення позивачів за зустрічним позовом треба було звернутись з позовною вимогою до суду про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, та обґрунтувати технічну можливість виділити таку частку. Таким обґрунтуванням, зазвичай, є висновок судової будівельно-технічної експертизи.
Підсумовуючи наведене апелянт зазначає, що судом першої інстанції у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків, викладених 

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
03 серпня 2021 року до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_3 . Відповідно до якого, відповідач не погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає, що зазначене обґрунтування незаконності рішення суду першої інстанції не ґрунтуються ані на нормах законодавства, ані на наявних в справі доказах.
Що стосується вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивачки та ОСОБА_4 – ОСОБА_3 зазначає наступне:
-до кінця жовтня 2013 року наявність між ОСОБА_4 та позивачкою будь-яких стосунків взагалі не підтверджується;
-наявний в матеріалах справи договір оренди квартири АДРЕСА_5 від 03.08.2011 року не може бути доказом на підтвердження факту проживання позивачки та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, оскільки сам по собі факт укладення даного договору, як і будь-якого іншого договору взагалі, свідчить лише про досягнення сторонами згоди з певних умов, викладених в тексті договору, але аж ніяк не про належне виконання умов договору. В матеріалах справи відсутні будь-які докази проживання ОСОБА_8 у вказаній квартирі, розрахунки за оренду житла, докази сплати комунальних послуг;
- ОСОБА_9 вважає, що за наведених обставин матеріали справи не містять достатніх допустимих доказів не підтвердження проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а отже суд першої інстанції цілком правомірно відмовив у задоволенні позову в цій частині.
ОСОБА_9 також звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що придбання рухомого майна (меблів та техніки) не може вважатись поліпшенням квартири, у зв`язку з тим, що таке майно може без шкоди для нерухомості бути відокремлене від неї та використане за цільовим призначенням поза межами спірної квартири.
Відповідачка вказує, що з матеріалів справи вбачається, що 100% вартості квартири АДРЕСА_1 були сплачені з боку ОСОБА_4 26.04.2011 року, тобто до дати, на яку позивачка вказує, як дату знайомства з ОСОБА_4 .
Ремонт у спірній квартирі оплачувався за особисті кошти ОСОБА_4 , отримані від продажу нерухомості належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_6 .
В матеріалах справи відсутні докази вкладення позивачкою особистих коштів в поліпшення спірної квартири, внаслідок якого вона істотно збільшилась у своїй вартості.
З огляду на зазначене у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_9 вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку доказам та зазначеним обставинам справи, правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права з підтвердженням правильності такого застосування правовими висновками Верховного суду в аналогічних справах.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30.04.2021 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану через представника - адвоката Токовенко Олексія Володимировича, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 березня 2021 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: - Приморська державна нотаріальна контора у місті Одеса про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання факту поліпшення майна, визнання майна спільним сумісним, визнання права власності, за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про зобов`язання не чинити перешкоди у володінні та користуванні майном, вселення.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30.04.2021 року у складі колегії суддів: головуючого Князюка О.В., суддів Заїкіна А.П., Погорєлової С.О. справу було призначено до розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду на 28.10.2021 року на 10:45 год. 
22.12.2022 року в судовому засіданні було частково задоволено клопотання ОСОБА_1 про виклик та допит свідків. Суд радячись на місці та не виходячи до нарадчої кмінати ухвалив викликати та допитати у якості свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 
30.03.2023 року в судове засідання з`явилися ОСОБА_1 та її представник – адвокат Токовенко О.В., апеляційну скаргу підтримали, просили суд її задовольнити в повному обсязі.
Також з`явились ОСОБА_2 та представник ОСОБА_3 – адвокат Досковський В.Г. 
ОСОБА_2 заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просив суд рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 березня 2021 року залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Представник ОСОБА_3 – адвокат Досковський В.Г. в судовому засіданні також заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просив суд рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 березня 2021 року залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Також до суду з`явилися та були допитані в якості свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 .
Свідок ОСОБА_10 зазначила, що знає ОСОБА_1 дуже давно, навчалися разом. Вказала, що позивача багато ділилася з нею особистими секретами, та їй відомо що з ОСОБА_4 вона проживала з 2011 року на орендованій квартирі, пізніше придбали власну. Також вказала, що ОСОБА_14 часто ходив в рейси, а у придбаній квартирі ОСОБА_1 робила ремонт. На запитання суду коли була придбана квартира свідок відповіла що навесні, приблизно 2011 році, точно не пам`ятає. Також вказала, що особисто з ОСОБА_4 знайома не була, оскільки проживала в селі, а він постійно був у рейсі.
Свідок ОСОБА_11 зазначила, що знає ОСОБА_15 з 2010 року, а з 2012 року працює з позивачкою в одній структурі. З приводу спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зазначила, що спочатку вони орендували квартиру а у 2015 році переїхали у куплену раніше квартиру, ремонт в якій вони здійснювали за спільні кошти, та свідок особисто їздила з позивачкою до магазину «Епіцентру» за покупкою будівельних матеріалів. ОСОБА_11 вказала також те, що особисто познайомилась з ОСОБА_4 весною 2011 року, зазначила, що у 2012 році була у гостях ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на орендованій квартирі у АДРЕСА_7 , де вони проживали приблизно 2 місяці, а пізніше за адресою АДРЕСА_8 і Петрова де теж вони мешкали не довго. На запитання чи був присутній ОСОБА_14 у той час коли вона навідувалась ОСОБА_11 зазначила, що ні.
Свідок ОСОБА_13 розповіла, що з позивачкою ОСОБА_16 вперше познайомилась у 2012 році на етапі будівництва будинку, на зборах, оскільки вони є сусідами. Вказала, що в основному ремонтом квартири займалась ОСОБА_1 , проте за чиї кошти їй не відомо.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.
Судом встановлено, що 22.04.2011 року між ТОВ «МЕАНДР +» та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі – продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна – квартири з будівельним номером АДРЕСА_9 .
14.11.2013 року на ім`я ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 та цього ж дня було зареєстровано право власності, номер запису про право власності 3386966.
ОСОБА_4 був матросом 1-го класу та у період з 24.05.2008 року по 10.10.2015 року ходив у плавання з періодичністю 4 – 6 місяців щорічно.
25.09.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був зареєстрований шлюб (а.с.13, Т.1).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (а.с.14, Т.1).
28.10.2016 року за заявою ОСОБА_1 . Шостою Одеської ДНК була заведена спадкова справа №501/2016 (а.с.77, 78).
01.11.2016 року із заявами про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_3 яка є матір`ю, та ОСОБА_2 , який є батьком ОСОБА_4 (а.с.79, 80, Т.1)
Із довідки №631 від 27.10.2016 року вбачається, що ОСОБА_4 з 20.06.1991 року по день смерті проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 . (а.с.90, Т.1) Вказана обставина також вбачається і з довідки про склад сім`ї №950 від 27.10.2016 року, №630, (а.с.91, 92, Т.1).
На а.с.193- 195, Т.1 наявна довідка, відповідно до якої сукупний дохід позивача за період з вересня 2010 року по вересень 2016 року складає 255 857,48 гривень.

Мотивувальна частина
Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Отже, відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач був зобов`язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилалася як на підставу своїх вимог, а відповідач - ті обставини, на які він посилався як на заперечення проти позову.
Верховний Суд неодноразово зазначає, що при оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність (постанова ВС КГС від 01.10.2020 року у справі № 910/9834/19).
За приписами частини 2 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.
Згідно із частинами 1, 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до частини 1 статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.
Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню.
Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.
Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.
Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини (постанова КЦС ВС у справі №643/6799/17 від 30.10.2019 року)
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю
У постанові КЦС ВС від 28 серпня 2019 року № 588/350/15-ц наголошено, що факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо того, що в рамках розгляду вказаної справи стороною позивача не надано достатніх доказів, які підтверджують відповідний факт. У матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження пояснень позивачки того, що сторони вели спільне господарство та у них був спільний бюджет.
При цьому, суд зазначає, що сам факт періодичних побачень без встановлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Надаючи оцінку договору оренди від 03.06.2011 року, апеляційний суд погоджується з твердженням суду першої інстанції, що в п.2.1. договору зазначено, що квартира надається орендарю для його проживання, та членів його родини: ОСОБА_4 та ОСОБА_8 .
Однак, вказана обставина спростовується матеріалами справи.
Так, на а.с. 90 т.1 наявна довідка щодо останнього місця проживання померлого – АДРЕСА_4 .
На а.с.92, 93 наявні довідки про склад сім`ї та реєстрацію, в якій зазначено, що померлий  ОСОБА_4 проживав та був зареєстрований по день смерті за адресою:  АДРЕСА_4 .
Крім того, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав право власності на квартиру АДРЕСА_10 право власності на квартиру по АДРЕСА_8 не зареєстровано взагалі.
Судом першої інстанції, критично оцінено довіреність на розпорядження грошовими коштами на ім`я ОСОБА_1 , оскільки зазначений докази не підтверджує наявність саме відносин, які притаманні подружжю. З вказаними висновками також погодужується суд апеляційної інстанції.
При цьому, як зазначає ВСУ у п.21 постанови Пленуму №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику в справах про спадкування», проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі ст.1261 ЦК України.
Надаючи оцінку посиланням позивача щодо збільшення вартості майна, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.
У статті 62 СК України таке втручання у право особистої приватної власності передбачено. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.
Тому у самому законі, статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.
Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.
Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.
Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.
Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.
Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.
За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.
Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.
У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.
Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.
Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.
Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.
В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.
При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач мала довести, що у збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.
Враховуючи змагальність та диспозитивність цивільного судочинства суд позбавлений можливості самостійно визначити вартість спірного майна до поліпшення, та після поліпшення.
У зв`язку із цим суд критично відноситься до договорів, актів приймання – передачі, рахунків тощо (а.с.44- 74, Т.1).
Надаючи оцінку зазначеним доказам суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що вони не містять фактичних даних проте, чи дійсно саме ці матеріали і саме ці роботи були оплачені позивачем, та саме ці матеріали і саме ці роботи витрачені під час ремонту квартири.
Разом із відзивом до суду були надані пояснення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які надали пояснення, що ОСОБА_4 купував спірну квартиру за особисті кошти, а ремонт у квартирі був зроблений за грошові кошти, які були виручені за продаж квартири АДРЕСА_6 , яка належала ОСОБА_4 . Ремонтними роботами займався виключно ОСОБА_2 , який залучив для проведення робіт ОСОБА_17 . ОСОБА_17 пояснив, що безпосереднім керівництвом та фінансуванням ремонтних робіт займався батько, ОСОБА_2 .
Суд критично відноситься до вказаних пояснень як до показань свідка, однак надає оцінку вказаним доказам як письмовим.
Допитані в суді апеляційної інстанції свідки не зазначили нової для суду інформації, а також не спростували висновків викладених судом першої інстанції. Апелянтом не надано достатніх доказів, на підтвердження доводів апеляційної скарги.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо того, що позовні вимоги у цій частині є недоведеними.
Надаючи оцінку зустрічному позову, апеляційний суд зазначає, що згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.
Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).
Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).
Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.
У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини.
Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).
Отже, системний аналіз зазначених норм права та їх тлумачення свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.
Проте відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.
Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що як ОСОБА_3 , так і ОСОБА_2 у встановленому законом порядку спадщину прийняли, останні мають право користування квартирою   АДРЕСА_1 . А відтак, дії відповідача щодо перешкоджання у володінні та користуванні спадковим майном порушують права ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Наведені в апеляційній скарзі доводи загалом аналогічні викладеним в позовній заяві та їм надана оцінка судом першої інстанції, зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі.
Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За таких обставин, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд першої інстанції вірно дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги є такими, що не заслуговують на той факт, що були досліджені судом першої інстанції. та судом вмотивовано та обґрунтовано було відмовлено в їх задоволенні з посиланням на відповідні норми закону. Апелянтом не зазначено жодних аргументів, які б не досліджувались судом першої інстанції, та не надано суду будь-яких нових доказів в обґрунтування своїх вимог.
За викладених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи нічим не обґрунтовані, висновків суду не спростовують, в зв`язку з чим рішення суду у відповідності до ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється. Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 15 січня 2020 року у справі №145/1330/17.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 березня 2021 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 04.03.2023 року.
Головуючий:                                                                                 О. В. Князюк
Судді:                                                                  А.П. Заїкін
С.О. Погорєлова