КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 753/19977/20                                                                   Головуючий у суді І інстанції Петренко Н.О.
Провадження № 22-ц/824/3740/2023                                                      Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
07 червня 2023 року                                                  м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення боргу та відсотків,
 
в с т а н о в и в:
 
У листопаді 2020 року  ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним вище позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь 10 000,00 грн основного боргу, 249 900,00 грн відсотків згідно статті 625 ЦК України, а також солідарно стягнути з обох відповідачів 500,00 грн.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 лютого 2022 року у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 02 серпня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 лютого 2022 року - без змін.
Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Заверухи І.Л. про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 5 000,00 грн. У задоволенні іншої частини вимог заяви відмовлено.
Натомість, 07 червня 2022 року представник відповідача - адвокат Заверуха І.Л. подав до Святошинського районного суду м. Києва заяву про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, в якій просив поновити ОСОБА_1 строк для подання даної заяви як такий, що пропущений із поважних причин, та стягнути із ОСОБА_2 на його користь витрати на оплату професійної правничої допомоги адвоката, понесені у зв`язку з розглядом даної справи у суді першої інстанції в розмірі 22 656,00 грн.
Заперечуючи проти заяви, ОСОБА_2 , діючи через свого представника - адвоката Мневця О.М., подала клопотання, в якому просила відмовити у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи у суді першої інстанції.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2022 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Заверухи І.Л. про ухвалення додаткового рішення у справі № 753/19977/20 залишено без розгляду.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заяву про ухвалення додаткового рішення подано з пропуском строку, встановленого частиною восьмою статті 141 ЦПК України, а тому заява підлягає залишенню без розгляду.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач в особі представника - адвоката Заверухи І.Л. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених в ухвалі суду, обставинам справи, та порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції під час постановлення оскаржуваної ухвали порушив норми частини восьмої статті 141 та частини другої статті 270 ЦПК України, оскільки процесуальний строк на подання доказів розміру судових витрат не є тотожним строку подання заяви про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат. При цьому до відзиву на позовну заяву від 18 січня 2022 року було додано докази розміру витрат відповідача на оплату професійної правничої допомоги адвоката, пов`язаної з розглядом цієї справи у суді першої інстанції в розмірі 22 656,00 грн, тобто відповідні докази були надані ще до ухвалення рішення по суті спору, а також було повідомлено про зазначені обставини у заяві від 07 червня 2022 року про ухвалення додаткового рішення, на що суд належної уваги не звернув. Незважаючи на те, що у відзиві відповідач просив стягнути з позивача понесенні судові витрати, місцевий суд, відмовляючи у задоволенні позову та в подальшому залишаючи заяву про ухвалення додаткового рішення без розгляду, не вирішив питання розподілу витрат на правничу допомогу, хоча для цього були наявними усі правові підстави. Крім того, у заяві про ухвалення додаткового рішення представник відповідача просив поновити пропущений з поважних причин строк на подання окремого (додаткового) доказу понесення судових витрат, а саме копії акту приймання-передачі послуг від 07 червня 2022 року, проте в оскаржуваній ухвалі суд взагалі не навів мотивів щодо заявленого клопотання про поновлення цього строку та не вирішив зазначене процесуальне питання, чим порушив вимоги статті 260 ЦПК України.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки - адвокат Мневець О.М. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що суд першої інстанції не допустив порушення процесуальних норм, які б призвели до неправильного вирішення заявленого питання, повно і всебічно з`ясував дійсні обставини справи та вірно застосував положення частини восьмої статті 141 ЦПК України.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача - адвокат Мневець О.М. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити ухвалу суду першої інстанції в силі.
Відповідачі та їх представники в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до суду не повідомили, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника позивача в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.
За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом встановлено, що 19 листопада 2020 року  ОСОБА_2 пред`явила до Дарницького районного суду м. Києва позов до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення боргу та відсотків.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 29 вересня 2021 року цивільну справу передано за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Святошинського районного суду м. Києва.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17 грудня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, а також запропоновано відповідачам подати відзив на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення даної ухвали.
У встановлений судом строк представник відповідача - адвокат АО «ЛоуКо Партнерс» Вітко О.Ю. надіслав до суду відзив на позовну заяву, в якому, серед іншого, просив стягнути із  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, а саме витрати на оплату професійної правничої допомоги адвоката, понесені у зв`язку з розглядом даної справи № 753/19977/20 у суді першої інстанції.
У відзиві представник відповідача зазначив, що ОСОБА_1 уже наразі поніс витрати на оплату професійної правничої допомоги в розмірі 22 656,00 грн, що підтверджується договором про надання правової (правничої) допомоги № 16-08/2021 від 16 серпня 2021 року, рахунком № 78 від 25 серпня 2021 року, рахунком № 82 від 29 вересня 2021 року, меморіальним ордером АТ КБ «ПриватБанк» про оплату № @2PL871250 від 01 жовтня 2021 року, меморіальним ордером АТ КБ «ПриватБанк» про оплату № @2PL191713 від 25 серпня 2021 року, копії яких додаються, та має понести ще судові витрати у цій справі.
У зв`язку з цим, представник просив надати відповідачу можливість реалізації права на подання до суду додаткових доказів щодо понесення судових витрат у строки, передбачені частиною восьмою статті 141 ЦПК України (а.с. 135-156, 163-174, т. 1).
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 лютого 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення боргу та відсотків відмовлено. Питання розподілу судових витрат між сторонами у цьому рішення не вирішувалось.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, 03 травня 2022 року позивач оскаржила його в апеляційному порядку.
07 червня 2022 року представник відповідача - адвокат Заверуха І.Л. надіслав до суду заяву про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, в якій просив поновити ОСОБА_1 строк для подання даної заяви як такий, що пропущений із поважних причин, та стягнути із ОСОБА_2 на його користь витрати на оплату професійної правничої допомоги адвоката, понесені у зв`язку з розглядом даної справи у суді першої інстанції в розмірі 22 656,00 грн.
До вказаної заяви було додано, зокрема: звіт про обсяг наданої правничої допомоги від 06 червня 2022 року; акт № 3 передачі-приймання послуг від 07 червня 2022 року; виписка із банківського рахунку АО «ЛоуКо Партнерс» від 06 червня 2022 року (а.с. 55-63, т. 2).
Постановою Київського апеляційного суду від 02 серпня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 лютого 2022 року - без змін.
Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Заверухи І.Л. про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 5 000,00 грн. У задоволенні іншої частини вимог заяви відмовлено.
Постановляючи ухвалу про залишення заяви про ухвалення додаткового рішення без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що рішення суду у даній справі отримано ОСОБА_1 18 травня 2022 року, а із заявою про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових на оплату послуг професійної правничої допомоги його представник звернувся 07 червня 2022 року, тобто з пропуском строку, встановленого частиною восьмою статті 141 ЦПК України.
Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.
Статтею 270 ЦПК України встановлено порядок ухвалення судом додаткового рішення у цивільній справі, відповідно до якого суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
Отже, процесуальним законом визначено вичерпний перелік підстав для ухвалення додаткового рішення, однією з яких є невирішення питання про судові витрати разом з ухваленням судового рішення у справі (пункт 3 частини першої статті 270 ЦПК України).
Частиною другою статті 270 ЦПК України передбачено, що заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.
За загальним правилом, у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішено всі інші, в тому числі, процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також окремих процесуальних питань, зокрема, розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.
Додатковими судовими рішеннями є додаткове рішення, додаткова постанова чи додаткова ухвала, якими вирішуються окремі правові вимоги, котрі не вирішені основним рішенням, та за умови, якщо з приводу позовних вимог досліджувались докази (для рішень, постанов) або вирішені не всі клопотання (для ухвал).
Крім того, додаткові рішення можуть прийматися, якщо судом при ухваленні основного судового рішення не визначено способу його виконання або не вирішено питання про судові витрати.
Додаткове судове рішення є невід`ємною складовою основного судового рішення.
Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти.
Відповідно до пункту 12 частини третьої статті 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
За приписами частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
У частині першій статті 59 Конституції України закріплено право кожного на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України таке право є гарантованою Конституцією України можливістю фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000). Це право є одним із конституційних, невід`ємних прав людини і має загальний характер; реалізація права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права; вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати; конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість (абзаци третій, четвертий, п`ятий підпункту 3.1, абзац перший підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009).
Кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, визначених законом, держава забезпечує надання професійної правничої допомоги безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав та особи, яка надає правничу допомогу. Для надання професійної правничої допомоги діє адвокатура. Забезпечення права на захист від кримінального обвинувачення та представництво в суді здійснюються адвокатом, за винятком випадків, установлених законом. Витрати учасників судового процесу на професійну правничу допомогу відшкодовуються в порядку, визначеному законом (стаття 10 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року).
Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» визначено, що адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до положень частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
У частині другій статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Можливість подання сторонами доказів у підтвердження понесених судових витрат, в тому числі і витрат на професійну правничу допомогу у відповідній інстанції, процесуальний закон ставить у залежність від процесуальної стадії розгляду справи у конкретній інстанції.
Тобто, докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції подаються до закінчення судових дебатів у справі саме в суді першої інстанції, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення судом першої інстанції за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, відповідно подаються до закінчення судових дебатів під час перегляду справи у суді апеляційної інстанції, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення апеляцією за умови, що до закінчення судових дебатів у суді апеляційної інстанції сторона зробила про це відповідну заяву. Повторне подання доказів в суді апеляційної (касаційної) інстанції в підтвердження розміру витрат на правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції, процесуальний закон не вимагає.
Викладене узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 278/1396/19.
У пункті 53 додаткової постанови від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.
Виходячи зі змісту частини восьмої статті 141 ЦПК України, сторона може подати докази на підтвердження розміру витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, у тому числі і після судових дебатів, але виключно за сукупності двох умов: по-перше, ці докази повинні бути подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, і по-друге, сторона зробила відповідну заяву про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів.
Зазначене узгоджується із положенням частини першої статті 182 ЦПК України про те, що учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань при розгляді справи судом.
Тобто саме заінтересована сторона повинна вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
У статті 246 ЦПК України зазначено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.
У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що однією з основних засад (принципів) судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою запровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді та захиститися у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до врегулювання спору в досудовому порядку. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу;2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами: - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат.
В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У справі, яка переглядається, встановлено, що у відзиві на позовну заяву представник  ОСОБА_1 - адвокат АО «ЛоуКо Партнерс» Вітко О.Ю. просив стягнути із позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу, які уже були понесені останнім у зв`язку з розглядом цієї справи у суді першої інстанції, а також надати можливість реалізації права на подання до суду додаткових доказів щодо можливих майбутніх понесених судових витрат в порядку частини восьмої статті 141 ЦПК України.
До відзиву представником додано докази розміру витрат відповідача на оплату професійної правничої допомоги адвоката в сумі 22 656,00 грн, тобто відповідні докази на підтвердження розміру судових витрат були надані ще до ухвалення рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 лютого 2022 року, про що також було повідомлено у заяві про ухвалення додаткового рішення від 07 червня 2022 року, на що суд першої інстанції належної уваги не звернув.
Залишаючи вказану заяву без розгляду, суд невірно розтлумачив норми частини восьмої статті 141 та частини другої статті 270 ЦПК України, оскільки процесуальний строк на подання доказів розміру судових витрат не є тотожним строку подання заяви про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат, докази на підтвердження понесення яких уже були наявними в матеріалах справи та підлягали оцінці при ухваленні основного рішення по суті спору.
У відзиві сторона відповідача просила стягнути з позивача понесенні судові витрати, однак районний суд, відмовляючи у задоволенні позову та в подальшому залишаючи заяву про ухвалення додаткового рішення без розгляду, безпідставно не вирішив питання розподілу витрат на правничу допомогу відповідно до вимог статей 246, 270 ЦПК України.
Більше того, у заяві про ухвалення додаткового рішення представник відповідача порушував клопотання про поновлення строку на подання додаткових доказів понесення судових витрат на заявлену у відзиві суму 22 656,00 грн, проте суд першої інстанції взагалі не надав оцінки клопотанню про поновлення цього процесуального строку, що містилося в заяві, та дійшов необґрунтованого висновку про залишення заяви без розгляду з підстав, визначених у частині восьмій статті 141 ЦПК України.
Судові процедури повинні бути справедливими для всіх учасників судового процесу, тому відповідач без достатніх та розумних причин не може бути позбавлений права на відшкодування судових витрат, які він був змушений понести у зв`язку з пред`явленим до нього позовом, який не був задоволений судом, оскільки це становитиме порушення права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.
Отже, висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем пропущено строк звернення до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу є передчасним, а ухвала про залишення такої заяви без розгляду є такою, що постановлена без належного врахування обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм цивільного процесуального законодавства України. 
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
За таких обставин колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а висновок суду щодо залишення заяви про ухвалення додаткового рішення без розгляду є необґрунтованим та не відповідає нормам діючого законодавства, тому відповідно до статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Оскільки справа передається для продовження розгляду до суду першої інстанції, відсутні підстави для розподілу судових витрат у вигляді судового збору за перегляд справи у суді апеляційної інстанції відповідно до положень статей 141, 382 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2022 року скасувати, справу за заявою ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 12 червня 2023 року.
 
Головуючий                                                                        С.А. Голуб

Судді:                                                                                   Т.О. Писана

Д.О. Таргоній