ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2030/23 Справа № 185/8372/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Головін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2023 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
судді-доповідача Космачевської Т.В., 
суддів: Канурної О.Д., Халаджи О.В.,
розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2022 року у цивільній справі номер 185/8372/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2020 року до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області звернулась ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 20.03.2020 року між нею та відповідачем був укладений договір позики, за яким відповідач позичив в неї грошову суму у розмірі 60000,00 грн, які зобов`язаний повернути до 20.07.2020 року, про що склав відповідну розписку власноруч.
У строк встановлений розпискою відповідач гроші не повернув. На її неодноразові вимоги повернути кошти відповідав відмовами. 
24.09.2021 року вона звернулася за допомогою поштового зв`язку до відповідача з досудовою вимогою щодо повернення боргу, але відповідач відмовився отримувати листа, про що стоїть відмітка у довідці про причини повернення. 
Позивачка просила суд стягнути на її користь з відповідача суму боргу за договором позики від 30 грудня 2020 року у розмірі 60000,00 грн, суму процентів за користування коштами в розмірі 6582,97 грн, суму інфляційних витрат 6467,36 грн, пеню 3% річних 2212,03 грн та судові витрати.
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики - задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 20 березня 2020 року у розмірі 60000,00 грн, суму процентів за користування коштами в розмірі 6582,97 грн, суму інфляційних витрат 6467,36 грн, пеню 3% річних в сумі 2212.03 грн та витрати по сплаті судового збору в сумі 908,00 грн.
Із вказаним рішенням суду не погодився відповідач ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, просив скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2022 року та ухвалити нове, яким відмовити у повному обсязі у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.
Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, так як оскаржуване рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням та з неправильним застосуванням норм матеріального права, без встановлення фактичних обставин справи.
Вважає, що позивачкою не доведено в суді першої інстанції існування між сторонами 
правовідносин за договором позики.
Розписку від 30 грудня 2020 року не складав. Готівкових грошових коштів у позивача у борг не брав. Взагалі наміру брати грошові кошти від позивача, як позику не мав.
Зміст наданої розписки є суперечливим та не підтверджує укладення між сторонами договору позики, оскільки не підтверджує факт отримання відповідачем готівкових грошових коштів у розмірі 60000,00 грн у борг від позивачки.
Суд першої інстанції при розгляді справи не врахував правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц, а досліджуючи розписку від 20.03.2020 року та інші письмові докази надані відповідачем для визначення факту укладення договору не виконав обов`язку щодо виявлення справжньої правової природи правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів, не зробив відповідні правові висновки у судовому рішенні про відсутність підстав для стягнення вказаної суми як боргу за договором позики.
Позивачкою не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі коштів відповідачу.
Судом не було прийнято до уваги, що розписка від 20.03.2020 року була написана відповідачем з метою скасування обмежень, встановлених постановами державного виконавця Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Томашевської І.І., щодо обмеження керування ОСОБА_1 транспортним засобом, обмеження права на полювання, обмеження виїзду з України за кордон, без отримання від позивача будь-яких грошових коштів.
Свідки, про виклик яких клопотав відповідач, в судове засідання не викликалися та в судовому засіданні не допитувалися, що свідчить про неповноту судового розгляду.
Від позивачки ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу.
Відповідно до частин 1 та 4 статті 360 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі. До відзиву додаються докази надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.
Проте, до відзиву ОСОБА_2 не додано доказів надсилання (надання) копій відзиву іншим учасникам справи, тому апеляційний суд не приймає до уваги такий відзив.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю – доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які 
були досліджені в судовому засіданні. 
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 20.03.2020 року між позивачкою та відповідачем укладений договір позики, за яким відповідач взяв в борг у позивачки грошову суму у розмірі 60000,00 грн, які зобов`язаний повернути до 20.07.2020 року, про що склав розписку власноруч (а.с. 9, 65).
24.09.2021 року позивачка звернулася за допомогою поштового зв`язку до відповідача з досудовою вимогою щодо повернення боргу (а.с. 10, 12).
Відповідач відмовився отримувати листа, про що стоїть відмітка у довідці про причини повернення (а.с. 11, 12).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позову. 
З вказаним висновком суду першої інстанції апеляційний суд погоджується, виходячи з наступного.
Відповідно до змісту ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений термін, відповідно закону, договору.
Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 
Відповідно до ст. 1052 ЦК України у разі невиконання позичальником обов`язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов`язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором.
Судом встановлено, що 20.03.2020 року між сторонами укладений договір позики, за яким відповідач взяв в борг у позивачки грошову суму у розмірі 60000,00 грн., яку зобов`язався повернути до 20.07.2020 року, про що склав відповідну розписку власноруч. Вказаний факт підтверджується розпискою, оригінал якої перебуває в матеріалах справи. 
Станом на 28 жовтня 2022 року сума позики не повернута. Відповідач в суді першої інстанції не довів, що позику повернув.
В судовому засіданні судом першої інстанції було перевірено правильність розрахунку сум процентів за користування коштами, яка складає 6582,97 гривень, суму інфляційних витрат, яка складає 6467,36 гривень, суму пені 3% річних – 2212.03 гривень.
Суд апеляційної інстанції погоджується з розрахунком вказаних сум і вважає їх розрахованими вірно.
За своєю суттю розписка про отримання в борг є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Стосовно доводу апеляційної скарги ОСОБА_1 про не складення ним розписки від 30 грудня 2020 року, апеляційний суд зазначає, що ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2023 року виправлено допущену описку в резолютивній частині рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2022 року. Зазначено правильну дату складання розписки, а саме 20 березня 2020 року. 
Тому апеляційний суд вважає, цей довід апеляційної скарги безпідставним.
Інші наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону. 
Підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати ОСОБА_1 по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2022 року – без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку 
не підлягає, як така, що ухвалена у малозначній справі, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: