КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
11 квітня 2023року місто Київ
Справа №369/6604/21
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6941/2023
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ головуючого судді  Желепи О. В. суддів Кравець В. А., Мазурик О. Ф.
за участю секретаря судового засідання Вєтчінової О. О.
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 січня 2023 року (у складді судді Ковальчук Л.М., повне судове рішення складено 23 січня 2023 року)
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Боярської міської ради про визначення місця проживання дитини
 
ВСТАНОВИВ
 
У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до  ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Боярської міської ради, в якому просила визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 .
Позов обґрунтовувала тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 , який було розірвано рішенням Києво-Святошинським районним судом Київської області від 03.12.2019 року. Сторони мають спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом із нею. 
Зазначала, що з літа 2019 року відповідач нехтує своїми батьківськими обов`язками, не турбується про сина та не бажає приймати участі у їхньому житті та виховані. Таким чином, з метою своєчасного вирішення всіх життєвих питань неповнолітнього сина ОСОБА_4 , зокрема виїзду за кордон для оздоровлення та/або відпочинку без згоди батька, взяти участь у будь-яких міжнародних змаганнях або конкурсах, направити дитинудля вивчення мови або проходження навчання за кордоном на період канікул тощо, вона вимушена звернутися із позовом до суду.
 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 січня 2023 року позовні вимоги залишено без задоволення.
 Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 24 лютого 2023 року, згідно поштової відмітки, направила до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 січня 2023 року скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність спору між сторонами щодо визначення місця проживання дитини, так у відзиві відповідач вказує, що сину було б краще жити з ним у Туреччині, та крім того відповідач не визнає позов, що свідчить про наявність спору.
Вказує, що відповідач постійно проживає у Туреччині та не бере участі у вихованні сина. 
Крім того, ОСОБА_2 , з моменту припинення спільного проживання, відмовляється надавати дозвіл на виїзд сина за кордон, а тому позивач змушена була звертатись до Служби у справах дітей виконавчого комітету Боярської міської ради, щоб мати змогу забезпечити можливість виїзду сина за межі України.
Звертає увагу суду на те, що в матеріалах справи є Висновок, затверджений рішенням Виконавчого комітету Боярської міської ради Київської області № 8/68 від 11.11.2021 року «Про затвердження висновку Служби у справах дітей щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 », яким встановлено доцільність визначення місця проживання ОСОБА_4 разом із матір`ю.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 березня 2023 року відкрито апеляційне провадження у даній справі та надано учасникам справи 5-денний строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу з моменту отримання даної ухвали.
 
03 квітня 2023 року від ОСОБА_2 на електронну пошту Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволені апеляційної скарги.
Відзив на апеляційну скаргу обґрунтований тим, що відповідач дійсно з 2020 року перебуває в довготерміновому відрядженні в Туреччині, однак термін такого відрядження складає 4 роки. Участі у вихованні дітей він не може приймати через те, що позивач постійно цьому перешкоджає. У серпні 2021 року відповідач намагався побачитись з сином, але позивач жодного разу не пустила його до будинку. Зазначає, що не визнавав позов, тільки тому, що після скасування воєнного стану позивач зможе вивезти дитину за межі України без його згоди, без обмеження у часі та визначення держави прямування, вивезти дитину закордон назавжди.
Крім того, посилання позивача, що вона сама утримує дітей, оскільки відповідач їй не допомагає, також не відповідає дійсності. Відповідач сплачує аліменти на утримання усіх трьох дітей.
Вказує, що між сторонами відсутній спір про визначення місця проживання дитини.
Зазначає, що згідно норм чинного законодавства позивач може без згоди відповідача вивозити сина закордон на строк до одного місяця. Крім того у 2019 році позивачці була видана нотаріальна згода на виїзд сина за межі України, однак вона нею не скористалась.
 
У судовому засіданні ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримала, просила задовольнити апеляційну скаргу, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 січня 2023 року скасувати.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений судом належним чином. У супровідному листі до відзиву вказував, що у зв`язку з довготривалим відрядженням перебуває у м. Стамбул, Турецька Республіка, а тому прибути у засідання не може. Крім того зазначив, що його представник брати участь у судовому засіданні не буде.
Представник третьої особи у судове засідання не з`явився про розгляд справи повідомлений судом належним чином.
Заслухавши доповідь Головуючої судді Желепи О.В., пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню  з наступних підстав.
Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
При розгляді даної справи судом першої інстанції встановлено, щосторони зареєстрували шлюб 12 липня 1996 року Центральним відділом реєстрації шлюбів м.Києва з Державним Центром розвитку сім`ї (актовий запис №688). Свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_1 .
Рішенням Києво-Святошинським районним судом Київської області від 03.12.2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований 12 липня 1996 року Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним Центром розвитку сім`ї актовий запис №688 - розірвано. Рішення набрало законної сили.
У сторін є троє спільних дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 .
Також судом встановлено, що сторони проживають окремо та їх неповнолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає фактично разом з позивачем, при цьому відповідач не заперечує, що сину буде краще проживати з матір`ю.
Згідно з висновком Служби у справах дітей Боярської міської ради, наявні підстави для визначення місця проживання малолітньої дитини сторін разом з позивачем, при цьому встановлено, що малолітня дитина сторін фактично проживає разом з матір`ю.
 
Суд першої інстанції, вважав встановленою обставину відсутності спору між батьками, щодо місця проживання дитини, а тому дійшов висновку про відсутність правових підстав для визначення місця проживання дитини в судовому порядку .
 
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції оскільки він не відповідає обставинам справи та вимогам закону.
 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 2 ЦПК України).
Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.
Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Предмет позову розуміють як певну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.
Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку із цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.
За змістом пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову.
Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).
Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.
Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 456/47/18, від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц, від 11 березня 2021 року у справі № 710/1598/19
 
Із матеріалів справи вбачається, що відповідач ні у відзиві на позовну заяву, ні у відзиві на апеляційну скаргу позову не визнає, просить відмовити у задоволенні як позовної заяви, так і апеляційної скарги.
Згідно протоколу судового засідання від 06 грудня 2021 року, на запитання суду щодо врегулювання спору мирним шляхом, як позивач так і відповідач повідомили, що мирним шляхом спір врегулювати неможливо (а. с. 80-82).
Також у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує, що дуже хотів би, щоб діти жили разом із ним, а питання про зміну місця проживання малолітнього ОСОБА_3 разом із ним не ставить тільки тому, що не хоче завдати сину психічної травми, оскільки син любить однаково як відповідача так і позивача у справі.
Матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що сторони в добровільному порядку вирішили дане питання.
Такі дії відповідача в сукупності не можуть свідчити про погодження визначення місця проживання дитини з матір`ю.
Таким чином колегія суддів вважає, оскількипозов відповідачем не визнається, а позивач підтримує свої позовні вимоги у повному обсязі, відтак предмет спору щодо визначення місця проживання дитини існує, оскільки в договірному порядку сторони добровільно не вирішили питання щодо місця проживання дитини, батьками якої вони є, а позиціявідповідача викладена у відзивахне дає підстав стверджувати про відсутність спору у справі.
 
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися  з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки  щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини встановлюють, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3). Ці положення Конвенції про права дитини узгоджуються з положеннями Конституції та законів України, тому її правові норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».
 
У даній справі малолітній ОСОБА_3 проживає разом із матір`ю, у якої наявне облаштоване житлового приміщення для дитини та яка займається його вихованням.
Мати, ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою АДРЕСА_1 .
Згідно копії Рішення Виконавчого комітету Боярської міської ради Київської області № 6/5 від 15.04.2021 року підтверджено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 (а. с. 20).
Відповідно до довідки виданої Приватним закладом загальної середньої освіти демократичною школою «АЛЬТЕРРА СКУЛ», ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) зарахований з 01.09.2020 р. до 1 класу екстернатної форми навчання приватного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів «Демократична школа «АЛЬТЕРРА СКУЛ» м. Київ. Всі питання з приводу навчання учня вирішуються з мамою ОСОБА_1 .
Згідно висновку педіатра виданого ТОВ «Мультіклінік», дитина знаходиться під наглядом матері та всі консультації проводились з матір`ю (а. с. 22).
Відповідно до висновку Служби у справах дітей Боярської міської ради, в ході обстеження умов проживання за адресою АДРЕСА_1 , встановлено, що будинок та подвір`я охайні, стан приміщень задовільний, кімната, яка облаштована для дитини, мебльована, є необхідні речі побуту та вжитку. Для дитини створено відповідні умови для повноцінного та гармонійного розвитку. 
Крім того, у висновку встановлено за доцільне визначити місце поживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 (а. с. 77).
Отже, позивач, як мати, здатна забезпечити дитині належні умови для зростання, виховання та утримання.
Таким чином, суд вважає доведеними заявлені позовні вимоги та робить висновок, що в найкращих інтересах дитини буде визначити її місце проживання з матір`ю.
Доводи відповідача про те, що визначення місця проживання дитини з матір`ю дозволить останній вивезти дитину на постійне місце проживання до іншої держави і він не зможе брати участь у її вихованні є недоведеним припущенням відповідача, яке не ґрунтується на нормах діючого законодавства та додатково підтверджують, що між сторонами існує спір щодо місця проживання їх неповнолітньої дитини, який безпідставно не був вирішений судом по суті заявлених позовних вимог.
 
Відповідно до статті 374 ЦК України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Суд першої інстанції не повно встановив обставини справи, його висновки не відповідають обставинам справи та наданим доказам, суд порушив норми  матеріального права, тому колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.
 
Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За подання позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 908 грн 00 к., за подання апеляційної скарги позивач сплатила судовий збір у розмірі 1 362 грн 00 к.
Таким чином з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 270 грн 00 к.
 
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
 
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 січня 2023 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
 
Визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .
 
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 2270 грн 00 к.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днівз дня складання повного судового рішення.
 
Повний текст постанови  складено 12 квітня 2023 року.

Головуючий                                                                                                 О.В. Желепа 

Судді                                                                                                              В.А. Кравець

                                                                                                                        О.Ф. Мазурик