УХВАЛА

15 травня 2023 року 
м. Київ
справа № 640/23032/21
адміністративне провадження № К/990/14864/23 
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Усенко Є.А., розглянувши матеріали касаційної скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ФОП ОСОБА_1 ) на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.05.2022 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.04.2023 у справі № 640/23032/21 за адміністративним позовом Головного управління ДПС у місті Києві, як відокремленого підрозділу ДПС (далі - ГУ ДПС), до ФОП ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу,
УСТАНОВИВ:
Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 25.05.2022 позов ГУ ДПС задовольнив: стягнув кошти платника податків ФОП ОСОБА_1 на суму податкового боргу у розмірі 633176,81 грн.
Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 12.04.2023 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.05.2022 залишив без змін.
24.04.2023 відповідач подав до Верховного Суду касаційну скаргу на зазначені вище судові рішення.
Відповідно до абзаців першого, другого пункту 4 частини другої статті 330 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав). 
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
Згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Задовольняючи позов ГУ ДПС, суд першої інстанції виходив із встановлених обставин щодо наявності у ФОП ОСОБА_1 податкового боргу у розмірі 633 176,81 грн, який виник внаслідок несплати відповідачем сум грошових зобов`язань, визначених згідно з податковими повідомленнями-рішеннями №0074454203 від 26.09.2019 (з військового збору, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, у сумі 22 846,23 грн), №0074404203 (з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів у сумі 300 264,69 грн), №0074554203 (з акцизного податку з реалізації суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів у сумі 679,00 грн), №0074564203 (з адміністративних штрафів та інших санкцій у сумі 170,00 грн), №0074424203 (з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами, із доходів платника податку у вигляді заробітної плати у сумі 34 382,13 грн), №0074464203 (з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, у сумі 274 834,76 грн).
Суд встановив, що зазначені податкові повідомлення-рішення були направлені на податкову адресу ФОП ОСОБА_1 05.08.2019 рекомендованими листами з повідомленнями про вручення. Доказом наявності податкового боргу у відповідача суд визнав також копію податкової вимоги від 11.02.2020 № 8899-10.
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, Шостий апеляційний адміністративний суд в постанові від 12.04.2023 виходив з того, що відповідач в апеляційній скарзі не навів доводів, які б заперечували наявність у нього податкового боргу, а посилався на порушення судом першої інстанції норм процесуального права. Доводячи, що надані докази, на які послався суд, є неприйнятними, з огляду на неналежне засвідчення копій документів, якими обґрунтовані позовні вимоги, а також неналежність ГУ ДПС, як особи, на користь якої стягнуто податковий борг.
Застосувавши норму абзацу 2 частини другої статті 317 КАС, суд апеляційної інстанції визнав порушення судом першої інстанції норм процесуального права, на які покликався відповідач, такими, що не призвели до неправильного вирішення справи.
Відповідач у касаційній скарзі зазначив підставою касаційного оскарження пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС, посилаючись на те, що суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми статті 55 КАС, розглянувши справу на підставі документів ГУ ДПС, які були підписані (засвідчені) особами, повноваження яких не були підтверджені, а також норми статей 72, 73, 74, 75, 76, 90, 94 КАС, оскільки оскаржувані судові рішення ухвалені на підставі недопустимих доказів (цей довід відповідача обґрунтований тим, що копії документів не завірені в належний (згідно з його доводами) спосіб.
Відповідач зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки Верховного Суду щодо застосування зазначених вище норм процесуального права у постановах від 08.11.2022 (справа № 916/3636/20), від 16.11.2022 (справа № 922/519/20), від 12.04.2023 (справа № 591/2583/21), від 11.07.2018 (справа № 904/8549/17), від 08.05.2019 (справа № 160/7887/18), від 23.10.2019 (справа № 904/8549/17), від 17.07.2019 (справа № 810/719/18), від 06.03.2019 (справа № 571/1306/16-ц), від 29.05.2019 (справа № 2-3632/11), від 15.07.2019 (справа № 235/499/17), від 17.07.2019 (справа № 523/3612/16-ц), від 24.07.2019 (справа № 760/23795/14-ц), від 25.09.2019 (справа № 642/6518/16-ц), від 30.10.2019 (справа № 390/131/18), від 06.11.2019  (справи № 464/4574/15-ц, № 756/17180/14-ц), від 13.11.2019 (справа № 697/2368/15-ц), від 04.12.2019 (справа № 635/8395/15-ц), від 01.04.2020 (справа № 686/24003/18), від 01.07.2020 (справа № 287/575/16-ц), від 19.08.2020 (справа № 287/587/16-ц), від 19.02.2019 (справа № 824/399/17-а), від 24.09.2019 (справа № 819/1420/15), від 29.05.2018 (справа № 800/341/17 (провадження № 9991/944/12)), від 12.11.2019 (справа № 9901/21/19).
Однак, доводи відповідача щодо порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права фактично лежать у площині оспорювання оцінки судами доказів у справі на предмет їх належності, допустимості та достовірності.
Відповідно до частини першої статті 341 КАС переоцінка доказів у справі знаходиться поза межами касаційного перегляду справи. 
Довід відповідача про недопустимість доказів, на підставі яких суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що позов ГУ ДПС підлягає задоволенню, відповідач наводить без врахування норм статті 74 КАС, якою визначені критерії допустимості доказів. Так, згідно з нормами частин першої, другої цієї статті 74 КАС суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Доводів на оспорювання висновку судів щодо наявності у нього податкового боргу у розмірі 633176,81 грн, так само як і щодо підстав виникнення цього податкового боргу відповідач у касаційній скарзі не наводить.
Разом з тим, будь-яка підстава касаційного оскарження, передбачена частиною четвертою статті 328 КАС, повинна бути зазначена у касаційній скарзі у взаємозв`язку з підставою (підставами) задоволення позову (або відмови у задоволенні позову) в оскаржуваному судовому рішенні.
Порушення судом норм процесуального права є підставою для скасування судового рішення з направленням справи на новий розгляд у випадках, визначених нормами частин другої, третьої статті 353 КАС, що відповідає підставі касаційного оскарження, передбаченій пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС. Однак, цей довід відповідачем у касаційній скарзі не наведено.
Підсумовуючи наведене вище, відповідачем  не зазначено підстави касаційного оскарження, як того вимагає норма абзацу першого  пункту 4 частини другої статті 330 КАС. Ця норма, безумовно, означає не тільки формальне зазначення у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження відповідно до частини четвертої статті 328 КАС, а й фактичне викладення підстави касаційного оскарження, яка відповідає нормі частини четвертої статті 328 КАС. Таке тлумачення норми абзацу першого пункту 4 частини другої статті 330 КАС підтверджується положеннями частини другої статті 328 КАС щодо оскарження судового рішення у касаційному порядку у випадках, передбачених КАС.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Враховуючи наведене вище, касаційна скарга ФОП ОСОБА_1 підлягає поверненню як така, що не містить підстави касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції у справі № 640/23032/21.
Керуючись пунктом 4 частини другої статті 330, пунктом 4 частини п`ятої статті 332, статтею 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.05.2022 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.04.2023 повернути.
Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи.
Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє його права повторного звернення до Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя	Є.А. Усенко