ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2023 року 
м. Київ

cправа №  910/19444/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Колос І.Б. (головуючий), Бенедисюка І.М., Булгакової І.В.,
за участю секретаря судового засідання Гибало В.О.,

представників учасників справи:
позивача - товариства з обмеженою відповідальністю «Укртранслогістика-2» - Овдієнко В.С., адвокат (ордер від 20.06.2023),
відповідача - акціонерного товариства «Українська залізниця» - Лапій А.В., адвокат (ордер від 18.02.2022),

розглянув у відкритому судовому засіданні 
касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Укртранслогістика-2»
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.03.2023 (головуючий суддя Євсіков О.О., судді: Ходаківська І.П., Корсак В.А.)
у справі № 910/19444/21
за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Укртранслогістика-2» (далі - ТОВ «Укртранслогістика-2»)
до  акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - Залізниця)
про стягнення 22   767   816,90 грн.

1.   ІСТОРІЯ СПРАВИ 
Короткий зміст позовних вимог
ТОВ «Укртранслогістика-2» звернулося до суду з позовом до Залізниці про стягнення із Залізниці на підставі статті 55 Закону України «Про захист економічної конкуренції» 22   767   816,90 грн., що є подвійним розміром шкоди, завданої позивачу.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем допущено порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку перевезення вантажів залізничним транспортом, у зв`язку з чим позивачу завдано шкоду у розмірі 11   383   908,45 грн. При цьому, ТОВ «Укртранслогістика-2» на підставі статті 55 Закону України «Про захист економічної конкуренції» заявлено вимогу про стягнення із Залізниці 22   767   816,90 грн., що є подвійним розміром шкоди, завданої позивачу.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції 
Рішенням господарського суду міста Києва від 07.09.2022 зі справи                                      № 910/19444/21 (суддя Чебикіна С.О.) позов задоволено повністю, з посиланням на те, що позивачу завдано шкоду, яка полягає у тому, що відповідачем безпідставно справлено з позивача плату за подачу і забирання вагонів та контейнерів для навантаження або вивантаження на малодіяльні станції, для виконання комерційних операцій, а також роботи, пов`язані з прийманням, видачею, навантаженням та вивантаженням.
Постановою   Північного апеляційного господарського суду від 13.03.2023 зі справи рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. 
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано, зокрема, з посиланням на те, що імперативними положеннями законодавства України встановлено абсолютне право експедитора на отримання від клієнта компенсації всіх витрат, понесених експедитором в інтересах клієнта з метою виконання договору транспортного експедирування. Вказана компенсація є окремим від винагороди експедитора платежем з боку клієнта. Отже, вчинення дій експедитором в інтересах клієнта проводиться за рахунок клієнта та клієнт зобов`язаний відшкодувати документально підтверджені витрати, понесені експедитором. Таким чином, здійснені позивачем на користь відповідача за договором та додатковими угодами до нього платежі за послуги «Подача й забирання вагонів та контейнерів для навантаження або вивантаження на малодіяльні станції, для виконання комерційних операцій, а також роботи пов`язані, з прийманням, видачею, навантаженням і вивантаженням», у даному випадку, є витратами експедитора та підлягають компенсації позивачу з боку клієнта-контрагента за відповідними договорами транспортного експедирування. Позивач у спірних правовідносинах не є особою, якій були завдані збитки внаслідок порушення відповідачем законодавства про захист економічної конкуренції.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі ТОВ «Укртранслогістика-2», з посиланням на неправильне застосування судом попередньої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить суд касаційної інстанції скасувати постанову суду апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.
2.   АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
В обґрунтування підстав касаційного оскарження скаржник посилається на пункт 3 частини першої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначаючи про те, що судом апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення неправильно застосовані норми матеріального права, а саме: статті 9, 12 Закону України «Про транспортну-експедиторську діяльність», статті 22, 929, 1166 Цивільного кодексу України, статті 224, 225, 316 Господарського кодексу України, стаття 7 Закону України «Про залізничний транспорт», статті 50, 55 Закону України «Про захист економічної конкуренції» за відсутності висновків Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах.
Також, за доводами скаржника, постанова суду апеляційної інстанції ґрунтується на припущеннях в частині висновку про те, що у спірних правовідносинах позивач мав статус експедитора (посередника), надавав послуги з транспортного експедирування своїм клієнтам і не є кінцевим споживачем послуг, якому заподіяні збитки.
У касаційній скарзі ТОВ «Укртранслогістика-2» зазначило попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які позивач поніс та які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, у тому числі, 100   000,00 грн. - витрат на правничу допомогу.
Також 21.06.2023 від названого Товариства надійшла заява про розподіл судових витрат у справі, а саме, витрат позивача на правничу допомогу у розмірі 100   000,00 грн., докази на підтвердження яких будуть надані в порядку та в строк, визначені частиною восьмою статті 129 ГПК України.
21.06.2023 від ТОВ «Укртранслогістика-2» надійшла письмова відповідь на відзив Залізниці на касаційну скаргу.
Доводи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу Залізниця проти доводів касаційної скарги заперечила, з посиланням, зокрема, на законність та обґрунтованість судового рішення попередньої інстанції.
3. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» (правонаступником якого є відповідач у справі, перевізник) та ТОВ «Укртранслогістика-2» (замовник) 13.02.2018 укладений договір про надання послуг № 09359/ЦТЛ-2018 (далі - Договір), предметом якого є здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення та інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника і проведення розрахунків за ці послуги. У розумінні цього договору користування вагоном не є орендою майна, а плата за користування вагоном перевізника не є орендною платою.
Відповідно до пункту 1.3 Договору надання послуг за цим договором може підтверджуватися залізничною накладною, накопичувальною карткою, зведеною відомістю та іншими документами.
Згідно з підпунктом 2.1.6 пункту 2.1 Договору замовник зобов`язався оплачувати перевізнику послуги, пов`язані з організацією та перевезенням вантажів та інші надані послуги з сум внесеної передоплати за кодом платника.
За умовами підпункту 2.3.3 пункту 2.3 Договору перевізник для проведення розрахунків і обліку сплачених сум зобов`язався відкрити для замовника особовий рахунок з наданням коду платника № 8210260, присвоїти замовнику код вантажовідправника/вантажоодержувача 8346.
Розмір плати за перевезення вантажу у вагонах замовника та вагонах залізниць інших держав, додаткових зборів, пов`язаних з перевезенням, розраховується за ставками і тарифами, які визначаються у відповідності до умов Збірника Тарифів (пункт 3.1 Договору).
У пункті 3.5 Договору сторони погодили, що розмір плати за додаткові послуги, які виконуються за вільними тарифами, перелік яких наведений у додатках до Договору, визначається перевізником. Зміни ставок за додаткові послуги, які виконуються за вільними тарифами, визначаються перевізником і доводяться замовнику шляхом розміщення інформації на офіційному сайті перевізника із зазначенням терміну введення їх у дію не раніше ніж через 30 календарних днів після оголошення.
Розрахунки за договором здійснюються через філію «Єдиний розрахунковий центр залізничних перевезень» Залізниці (пункт 4.1 Договору).
Відповідно до пункту 4.5 Договору по мірі виконання перевезень та надання послуг, перевізником відображається на особовому рахунку використання замовником коштів за добу для оплати:
- вартості послуг з перевезення, зазначеної накладній;
- додаткових зборів (плату за користування вагонами (контейнерами), подавання, збирання вагонів, маневрову роботу, зберігання вантажів, інших додаткових послуг);
- додаткових послуг за вільними тарифами;
- плати за користування вагонами за межами України, наведеної у зведеній відомості, що формується на підставі інформаційних повідомлень;
- штрафів та пені на підставі відповідних перевізних документів, накопичувальних карток, відомостей плати за користування вагонами (контейнерами).
У пункті 8.1 Договору сторони домовилися про використання електронного документообігу. 
У разі судового розгляду справи чи виникнення претензійної практики використовується візуальне відображення електронних документів на папері (пункт 8.8 Договору).
Договір вступає в силу з моменту одностороннього підписання замовником договору в електронному вигляді з накладанням ЕЦП в АС «Месплан» або АС «Клієнт УЗ», або вчинення замовником будь-якої дії на виконання цього договору і діє з 20.02.2018 до 31.12.2018. Якщо жодна із сторін не звернеться письмово за один місяць до закінчення дії Договору з пропозицією до іншої сторони про припинення його дії, то цей договір діє до надходження такої пропозиції здійснення всіх розрахунків за виконані перевезення та надані послуги (пункт 12.1 Договору).
Відповідно до підпункту 13.1.1 пункту 13.1 Договору додатком до нього є додаток 1 «Ставки доплат за додаткові послуги, пов`язані з перевезенням вантажів, що надаються за вільними тарифами».
Рішенням правління Залізниці від 18.12.2018, оформленим протоколом                   № Ц-64/101 Ком.т. від 18.12.2018, затверджено та введено в дію Порядок проведення рейтинг-аналізу діяльності вантажних станцій Залізниці, згідно з пунктом 1.2 якого малодіяльна вантажна станція - це станція, в якої середньодобове загальне навантаження вагонів нижче аналогічного середнього показника усіх вантажних станцій підприємства в цілому по Залізниці та становить менше 10% від нього.
Згідно з пунктом 4.3 вказаного Порядку сформований перелік малодіяльних станцій надається Департаменту комерційної роботи та регіональним філіям для проведення додаткового аналізу, розрахунку фінансового результату та для підписання додаткових угод до договорів про надання послуг на послугу «Подача й забирання вагонів та контейнерів для навантаження або вивантаження на малодіяльні станції, для виконання комерційних операцій, а також роботи, пов`язані з прийманням, видачею, навантаженням і вивантаженням».
Також рішенням правління Залізниці від 18.12.2018, оформленим протоколом                           № Ц-64/101 Ком.т. від 18.12.2018 (пункт 7.3) затверджено текст та умови додаткової угоди до Договору про надання послуг, згідно з якою суб`єкт господарювання зобов`язується компенсувати перевізнику витрати, пов`язані з подачею і забирання вагонів та контейнерів для навантаження або вивантаження на малодіяльні вантажні станції, для виконання комерційних операцій, а також роботи, пов`язані з прийманням, видачею, навантаженням і вивантаженням за ставкою, встановленою у додатку 1 до договору.
Наказом Залізниці від 09.01.2019 № 22 введено в дію Перелік цін на виконання робіт (послуг), які надаються за вільними тарифами регіональними філіями Залізниці, та визначено послугу «Подача й забирання вагонів та контейнерів для навантаження або вивантаження на малодіяльні вантажні станції, для виконання комерційних операцій, а також роботи, пов`язані з прийманням, видачею, навантаженням і вивантаженням».
Вказана послуга введена в дію з 14.01.2019 і застосовується після укладення додаткової угоди. Вартість послуги становила 170,38 грн. без ПДВ (204,46 грн. з ПДВ) за 1 вагон/1 кілометр.
У подальшому рішенням правління Залізниці від 25.11.2019, оформленим протоколом № 46/104 Ком.т. від 25.11.2019, затверджено нову редакцію Порядку проведення рейтинг-аналізу діяльності вантажних станцій Залізниці та новий текст і умови додаткової угоди.
За твердженням позивача, з огляду на припинення обслуговування підприємств на малодіяльних станціях без підписання додаткових угод та у зв`язку з необхідністю здійснення перевезення вантажів з/на малодіяльні станції, ТОВ «Укртранслогістика-2»      вимушено погодилося на встановлені відповідачем умови.
На підставі накопичувальних карток відповідач провів списання з рахунку позивача зі спеціальним режимом використання через філію Єдиний розрахунковий центр залізничних перевезень вартість послуги «за подачу й збирання вагонів та контейнерів для навантаження або вивантаження на малодіяльній станції, для виконання комерційних операцій, а також робіт, пов`язаних з прийманням, видачею навантаженням і вивантаженням» вагонів на загальну суму 11 383 908,45 грн.
Факт отримання відповідачем коштів у розмірі 11 383 908,45 грн. (з ПДВ) Залізницею визнається.
Рішенням Антимонопольного комітету України від 06.08.2020 № 470-р у справі                  № 130-26.13/102-19 визнано, що Залізниця протягом періоду 2018 рік - 31.03.2020 займала монопольне становище на ринку перевезення вантажів залізничним транспортом у межах території України з часткою 100 відсотків; визнано дії Залізниці, які полягають у визначенні малодіяльних вантажних станцій і запровадженні послуги «Подача й збирання вагонів та контейнерів для навантаження або вивантаження на малодіяльні станції, для виконання комерційних операцій, а також роботи, пов`язані з прийманням, видачею, навантаженням і вивантаженням» та встановленні її вартості, порушенням, передбаченим частиною першою статті 13 та пунктом 2 статті 50 Закону України «Про захист економічно конкуренції» у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку перевезення вантажів залізничним транспортом у межах території України, що призвело до ущемлення інтересів суб`єктів господарювання (споживачів послуг Залізниці), яке було б неможливим за умов існування значної конкуренції на ринку; зобов`язано Залізницю припинити порушення, зазначене в пункті 2 резолютивної частини цього рішення; за порушення, зазначене в пункті 2 рішення, на Залізницю накладено штраф у розмірі 18 282 400,00 грн.
Рішенням господарського суду міста Києва від 27.01.2021 у справі                                       № 910/15766/20, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2021, у задоволенні позову Залізниці до Антимонопольного комітету України про визнання частково недійсним рішення від 06.08.2020 № 470-р відмовлено.
У рішенні господарського суду міста Києва зі справи № 910/15766/20, зокрема, встановлено, що вказані дії перевізника створюють для суб`єктів господарювання, які уклали відповідні типові договори й користуються послугами Залізниці з перевезення вантажів, різні умови, оскільки суб`єкти господарювання, які здійснюють приймання/відправлення вантажів зі станцій, які визначені малодіяльними, змушені укладати додаткові угоди до договорів та сплачувати різну вартість за фактично одну послугу - приймання/відправлення вантажів. Суб`єкти господарювання, які використовують малодіяльні станції, також сплачують різну вартість послуги залежно від відстані такої станції до найближчої немалодіяльної. Суб`єкти господарювання, які мають можливість сформувати маршрутну відправку, не сплачують вартість послуги, на відміну від тих, які не мають такої можливості.
Таким чином, Антимонопольний комітет України дійшов висновку про те, що дії Залізниці щодо визнання малодіяльних вантажних станцій і запровадження послуги «Подача й збирання вагонів та контейнерів для навантаження або вивантаження на малодіяльні станції, для виконання комерційних операцій, а також роботи, пов`язані з прийманням, видачею, навантаженням і вивантаженням» та встановлення її вартості, призводять до ущемлення інтересів суб`єктів господарювання, яке було б неможливим за умови існування конкуренції на ринку.
Постановою Верховного Суду від 12.10.2021 касаційну скаргу Залізниці залишено без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 27.01.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2021 у справі  № 910/15766/20 - без змін.
Звертаючись з позовом до суду, ТОВ «Укртранслогістика-2» зазначало про те, що відповідач порушив законодавство про захист економічної конкуренції, що підтверджено рішенням Антимонопольного комітету України від 06.08.2020 у справі № 130-26.13/102-19, яким встановлено факт порушення Залізницею законодавства про захист економічної конкуренції - визначення малодіяльних вантажних станцій і запровадження послуги «Подача й збирання вагонів та контейнерів для навантаження або вивантаження на малодіяльні станції, для виконання комерційних операцій, а також роботи, пов`язані з прийманням, видачею, навантаженням і вивантаженням», встановлення її вартості та справляння відповідних платежів.
За твердженням позивача, внаслідок вчинення відповідачем указаного порушення законодавства про захист економічної конкуренції ТОВ «Укртранслогістика-2» понесло необґрунтовані витрати в сумі                                     11 383 908,45 грн. (з ПДВ) і відповідно до статті 55 Закону України «Про захист економічної конкуренції» має право на відшкодування шкоди у подвійному розмірі.
За доводами Залізниці, зокрема, позивач є експедитором, а тому всі сплачені ним кошти, які є предметом даного спору, відшкодовані йому третіми особами, що взагалі виключає факт порушення прав позивача та заподіяння йому шкоди/збитків відповідачем. 
Позивач факт відшкодування йому спірної суми третіми особами заперечив.
4.   ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій
Причиною виникнення спору в даній справі стало питання щодо наявності та/або відсутності підстав для стягнення з відповідача на підставі статті 55 Закону України «Про захист економічної конкуренції»  шкоди, заподіяної порушенням законодавства про захист економічної конкуренції.
Відповідно до статті 55 Закону України «Про захист економічної конкуренції» особи, яким заподіяно шкоду внаслідок порушення законодавства про захист економічної конкуренції, можуть звернутися до господарського суду із заявою про її відшкодування. Шкода, заподіяна порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченими пунктами 1, 2, 5, 10, 12, 18, 19 статті 50 цього Закону, відшкодовується особою, що вчинила порушення, у подвійному розмірі завданої шкоди.
Аналіз Закону України «Про захист економічної конкуренції» дає підстави для висновку про те, що в даному законі не передбачено порядку (механізму) відшкодування шкоди, а тому слід застосовувати положення Цивільного та Господарського кодексів України.
Згідно з частиною першою статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Статтею 224 Господарського кодексу України (далі - ГК України) передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.
Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.
Частиною першою статті 225 ГК України визначено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.
Згідно із статтею 255 ГК України збитки, заподіяні зловживанням монопольним становищем, антиконкурентними узгодженими діями, дискримінацією суб`єктів господарювання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, а також збитки, заподіяні внаслідок вчинення дій, визначених цим Кодексом як недобросовісна конкуренція, підлягають відшкодуванню за позовами заінтересованих осіб у порядку, встановленому законом.
Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Згідно з частиною другою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Загальне правило статті 1166 ЦК України встановлює, що будь-яка майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам або майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала, в повному обсязі. Якщо мають місце спеціальні підстави, що надають можливість застосовувати до правовідносин положення інших статей § 1 Глави 82 ЦК, треба застосовувати спеціальні норми. В іншому випадку відшкодування шкоди відбуватиметься за правилами вищезазначеної статті.
Аналіз положень статті 1166 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, винне діяння заподіювача шкоди (цивільне правопорушення), яке містить такі складові: протиправна поведінка особи, настання шкоди, причинний зв`язок між ними та вина заподіювача шкоди.
Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.
Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права. Такий елемент як наявність шкоди полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється законом.
Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки.
Отже, збитки є наслідками неправомірної поведінки, дії чи бездіяльності особи, яка порушила права або законні інтереси іншої особи, зокрема невиконання або неналежне виконання установлених вимог щодо здійснення господарської діяльності, господарське правопорушення, порушення майнових прав або законних інтересів інших суб`єктів тощо.
Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; наявність збитків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.
Відсутність хоча б одного із перелічених елементів, що утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.
Протиправна поведінка особи може мати прояв у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Під шкодою (збитками) розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Близька за змістом правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 21.04.2020 у справі  № 904/3189/19, від 10.12.2018 у справі № 902/320/17.
Ураховуючи положення статті 74 ГПК України, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. При цьому важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Натомість відповідачу потрібно довести відсутність його вини у завданні збитків позивачу.
Господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази (близький за змістом висновок щодо можливості суду самостійно встановлювати наявність складу правопорушення сформований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.03.2019 у справі № 920/715/17, а також у постановах Верховного Суду від 15.02.2022 у справі  № 927/219/20, від 14.09.2021 у справі № 923/719/17, від 10.06.2021 у справі  № 5023/2837/11, від 22.04.2021 у справі № 915/1624/16, від 10.03.2020 у справі № 902/318/16, від 10.12.2020 у справі № 922/1067/17 та від 10.06.2021 у справі № 5023/2837/11).
Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16.02.2023 у справі № 910/14588/21, від 25.05.2023 у справі                                    № 910/17196/21, і Суд у справі № 910/19444/21 не вбачає підстав для відступу від неї.
Так, у постанові від 16.02.2023 зі справи № 910/14588/21, що є подібною з даною за предметом регулювання, предметом позову та підставами (стягнення шкоди відповідно до статті 55 Закону України «Про захист економічної конкуренції»), Верховний Суд, встановивши, що Залізниця, заперечуючи проти позовних вимог послідовно зазначала, зокрема, про те, що витрати на оплату відповідачеві спірної послуги були включені позивачем до загальної вартості реалізованого ним товару третім особам, тобто, збільшення вартості власних послуг та/або вартості продукції, яка ним реалізовувалась, що свідчить про відсутність завдання шкоди позивачу, - зазначив, що  з`ясування наведених обставин має визначальне значення у вирішенні спору зі справи, оскільки, якщо позивачем до загальної вартості реалізованого ним товару третім особам (ТОВ «Пирятинський делікатес») було включено вартість спірної послуги, відповідно, позивачу не завдано шкоди/збитків та він не є кінцевим споживачем спірної послуги. Законодавством України передбачена можливість відшкодування шкоди виключно за умов наявності складу цивільного правопорушення в діях відповідача.
Подібних висновків щодо застосування статті 55 Закону України «Про захист економічної конкуренції» дійшов Верховний Суд й у справі № 910/17196/21, залишаючи в силі рішення суду першої інстанції про задоволення позову до Залізниці, встановивши статус позивача, як кінцевого споживача аналогічної послуги.
Відмовляючи у задоволенні позову у справі № 910/19444/21, суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові, з  посиланням, зокрема, на частину другу статті 12 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність», виходив з того, що здійснені позивачем на користь відповідача за договором та додатковими угодами до нього платежі за послуги «Подача й забирання вагонів та контейнерів для навантаження або вивантаження на малодіяльні станції, для виконання комерційних операцій, а також роботи пов`язані, з прийманням, видачею, навантаженням і вивантаженням», у даному випадку, є витратами експедитора (позивача у справі) та підлягають компенсації позивачу з боку клієнта-контрагента за відповідними договорами транспортного експедирування. Позивач у спірних правовідносинах не є особою, якій були завдані збитки внаслідок порушення відповідачем законодавства про захист економічної конкуренції.
При цьому суд апеляційної інстанції зазначив про те, що під час розгляду даної справи позивач не заперечував та підтвердив, що виступав експедитором та надавав послуги транспортного експедирування своїм клієнтам.
Водночас у касаційній скарзі скаржник вказує про те, що у судових засіданнях ним визнано лише те, що ТОВ «Укртранслогістика-2» є експедитором відповідно до виду його діяльності, проте у наявному судовому спорі кінцевим споживачем, якому має бути відшкодована шкода, є саме позивач, що, на його думку, підтверджується, зокрема, укладеним позивачем та Залізницею двостороннім договором про надання послуг перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення та інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника і проведення розрахунків за ці послуги; списанням Залізницею коштів з особового рахунку позивача;  накладними з визначеним статусом позивача, як відправника.
У зазначеному аспекті скаржник зазначає про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, оскільки висновки суду не ґрунтуються на жодних доказах, а є лише припущенням.
Так, скаржник у своїх доводах зазначає, що на підтвердження тих обставин, що саме позивач є кінцевим споживачем, якому Залізницею повинна бути відшкодована шкода, позивачем були надані відповідні докази, зокрема, укладений позивачем та Залізницею двосторонній договір про надання послуг перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення та інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у вагонах перевізника, докази списання коштів з особового рахунку позивача, які (як слідує зі змісту оскаржуваного судового рішення) не були оцінені судом без достатніх правових підстав (в силу застосування до спірних правовідносин приписів статті 75 ГПК України, якою визначені підстави звільнення від доказування, зокрема, визнання учасниками справи певної обставини), оскільки саме по собі підтвердження позивачем наявності у нього статусу експедитора не звільняло суд від обов`язку щодо дослідження та оцінки доказів, наявних у матеріалах справи (у тому числі й тих, які надані позивачем у підтвердження, на його думку, наявності у нього статусу саме кінцевого споживача у спірних правовідносинах, якому Залізниця повинна відшкодувати заподіяну шкоду).
Суд наголошує на тому, що право бути почутим є одним з ключових принципів процесуальної справедливості, який передбачений статтею 129 Конституції України і статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Учасник справи повинен мати можливість захистити свою позицію в суді. Така можливість сприяє дотриманню принципу змагальності через право особи бути почутою та прийняттю обґрунтованого і справедливого рішення.
Водночас суд апеляційної інстанції, обґрунтовуючи відмову в позові тим, що позивач не довів обставин завдання йому шкоди порушенням відповідачем конкурентного законодавства, її розміру та причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та такими збитками (шкодою) не надав оцінки належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємному зв`язку доказів у їх сукупності, та не мотивував відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів), наявних у справі всупереч вимогам статті 86 ГПК України. Зазначене унеможливлює надання Судом висновку щодо правильності застосування норм права, про які зазначає скаржник у касаційній скарзі.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово зазначав, що принцип справедливості, закріплений у статті 6 порушується якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах «Проніна проти України», від 18.07.2006 та «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011).
При цьому спочатку суд першої інстанції (не з`ясувавши та не врахувавши при оцінці доказів статус позивача, як експедитора), а потім і суд апеляційної інстанції (не надавши оцінку та не зазначивши мотиви врахування чи відхилення доказів у справі) допустили порушення норм процесуального права, що призвело до порушення і норм матеріального права.
Отже, з урахуванням викладеного вище, як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції допущено порушення норм процесуального права, а саме статей 13, 14, 73-74, 76-79, 86, 236-238 ГПК України щодо розгляду справи на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи у їх сукупності, у зв`язку з чим суди дійшли передчасних висновків при ухваленні судових рішень зі справи.
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до таких правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правових наслідків є вичерпними, відповідають дійсності та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. 
Враховую викладене, передчасним є формування висновку Верховного Суду щодо застосування зазначених скаржником у касаційній скарзі норм права, оскільки суд касаційної інстанції наділений повноваженням щодо надання висновку стосовно застосування норм права у конкретних правовідносинах, а не щодо тлумачення норми права чи її застосування в цілому, безвідносно до конкретних правовідносин та встановлених і належним чином оцінених обставин справи.
Відповідно до частини четвертої статті 310 ГПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. Ураховуючи викладене у цій постанові, Суд направляє справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Отже, доводи касаційної скарги знайшли своє часткове підтвердження.
ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» (№ 4241/03, § 54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Суд касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи скаржника про порушення судами попередніх інстанцій норм права при прийнятті оскаржуваних судових рішень за результатами перегляду справи в касаційному порядку знайшли своє часткове підтвердження з мотивів і міркувань, викладених у цій постанові.
Порушення судами норм процесуального права унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення цієї справи, не можуть бути усунуті Верховним Судом самостійно в силу меж розгляду справи судом касаційної інстанції.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
За таких обставин касаційна інстанція вважає за необхідне касаційну скаргу ТОВ «Укртранслогістика-2» задовольнити частково, судові рішення у справі скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Під час нового розгляду суду слід звернути увагу на викладене у цій постанові, надати належну правову кваліфікацію спірним правовідносинам, перевірити зазначені в цій постанові доводи та докази, а також вагомі (визначальні) аргументи сторін у справі, дати їм належну правову оцінку, і, в залежності від встановленого, вирішити спір відповідно до закону.
Судові витрати
Розподіл судових витрат відповідно до частини чотирнадцятої статті 129 ГПК України не здійснюється, адже суд не змінює та не ухвалює нового рішення, а скасовує оскаржувані судові рішення та передає справу на новий розгляд, тому за результатами нового розгляду має бути вирішено й питання щодо розподілу судових витрат у справі.
Керуючись статтями 300, 308, 310, 315 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Укртранслогістика-2» задовольнити частково.
2. Рішення господарського суду міста Києва від 07.09.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.03.2023 у справі                      № 910/19444/21 скасувати.
3. Справу № 910/19444/21 передати на новий розгляд до господарського суду міста Києва.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                  І.   Колос

Суддя                                                                                                  І.   Бенедисюк 

Суддя                                                                                                  І. Булгакова