Постанова
Іменем України
 
03 травня 2023 року 
м. Київ
 
справа № 711/3948/20
провадження № 61-7485св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,  Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Різник Вікторії Павлівни на постанову Черкаського апеляційного суду від 30 червня 2022 року у складі колегії суддів: Василенко Л. І., Бородійчука В. Г., 
Карпенко О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на майно, стягнення компенсації.
Позовна заява мотивована тим, що з 21 жовтня 2006 року вона з відповідачем перебували у шлюбі, який рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04 червня 2019 року розірваний. Від шлюбу сторони мають дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вказує, що після реєстрації шлюбу у жовтні 2006 року, будучи подружжям, навесні 2007 року вони почали будівництво житлового будинку по 

АДРЕСА_1 на земельній ділянці, площею 492 кв. м з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, яка належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу від 03 березня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за №1720.
Зазначає, що із будівництвом будинку їм допомагали її батьки як власними силами, так і матеріально. Батьки наймали людей для виконання робіт по будівництву житлового будинку (будували стіни, проводили електроенергію тощо). Сторони проживали у гуртожитку ДП «РЕУ ЧШК» з моменту одруження і поки тривало будівництво будинку, в який вони переїхали проживати у серпні 2008 року.
На даний час право власності на житловий будинок за вказаною вище адресою не зареєстроване, будинок не введений в експлуатацію, а тому є об`єктом незавершеного будівництва, проте будинок експлуатується за своїм призначенням, обладнаний автономним опаленням, електропостачанням, побутовою каналізацією тощо.
На замовлення відповідача ОСОБА_2 17 серпня 2010 року Черкаським БТІ було виготовлено технічний паспорт на будинок АДРЕСА_2 .
При цьому, вважає, що відповідач ухиляється від реєстрації права власності на будинок, а вона не в змозі була самостійно зайнятися питаннями введення будинку в експлуатацію та зареєструвати право власності на нього, оскільки він побудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстроване за відповідачем.
Після розірвання шлюбу відповідач почав чинити перешкоди позивачу у проживанні в будинку, а у 2019 році подав до суду позов про визначення місця проживання дитини з ним у даному будинку та зазначав, що він є його власником. 
Також вказувала, якщо в ході розгляду справи буде встановлено, що об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок неможливо розділити в рівних частинах між сторонами, вона згодна на присудження грошової компенсації за умови внесення відповідачем відповідної суми на депозитний рахунок суду.
Крім того, в період проживання у шлюбі, за спільні кошти подружжям придбано земельну ділянку № НОМЕР_1 , площею 0,0479 га, кадастровий номер 7110136400:03:032:0008 (цільове призначення - для індивідуального садівництва), що в межах садового товариства «Енергетик», що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки 
від 05 вересня 2015 року за реєстровим номером 5659. Отже, позивач вважає, що вказана земельна ділянка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, яка підлягає поділу між сторонами в рівних частинах.
З огляду на вказане ОСОБА_1 просить:
- визнати об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок по 
АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя;
- визнати позивача співзабудовником побудованого під час шлюбу, але не введеного в експлуатацію об`єкта незавершеного будівництва - вказаного житлового будинку;
- визнати за позивачем право власності на 1/2 частину побудованого, але не введеного в експлуатацію житлового будинку за вказаною адресою;
- визнати за позивачем право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0479 га, кадастровий номер 7110136400:03:032:0008 (цільове призначення - для індивідуального садівництва), що в межах садового товариства «Енергетик», земельна ділянка № НОМЕР_1 ;
- в разі неможливості поділу побудованого, але не введеного в експлуатацію житлового будинку за вказаною адресою, в рівних частинах між позивачем і відповідачем, стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за 1/2 частину побудованого подружжям, але не введеного в експлуатацію, житлового будинку по АДРЕСА_1 ;
- стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 квітня 
2022 року позов задоволено частково.
Визнано об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок по АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя          ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину побудованого, але не введеного в експлуатацію житлового будинку по 
АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0479 га, кадастровий номер 7110136400:03:032:0008, цільове призначення: для індивідуального садівництва, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 .
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 18 299,30 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок по АДРЕСА_1 готовністю 98,51%, готовий до експлуатації, будівництво його фактично закінчене і він відповідає ДБН і правилам в частині вимог до житлових будинків, при умові обладнання кухні електроплитою та примусовою витяжною вентиляцією, він експлуатується за своїм функціональним призначенням, не приймається в експлуатацію і право власності на нього не оформлюється з волі відповідача, що позбавляє позивача можливості реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу майна.
З огляду на вказане суд дійшов висновку, що наявні правові підстави для визнання спірного об`єкта незавершеного будівництва спільною сумісною власністю подружжя (сторін по справі) і визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину побудованого, але не введеного в експлуатацію житлового будинку за вказаною вище адресою.
При цьому суд дійшов висновку, що не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на її користь грошової компенсації за частину побудованого, але не введеного в експлуатацію житлового будинку, оскільки відсутня згода відповідача на виплату компенсації. Крім того, за даними висновку експертизи 
від 22 листопада 2021 року садовий будинок може бути поділений реально між сторонами з незначним відступом від ідеальних часток та з визначенням компенсації співвласникам.
Також суд першої інстанції дійшов висновку, що не підлягають до задоволення позовні вимоги в частині визнання ОСОБА_1 співзабудовником побудованого житлового будинку, оскільки вона звернулася до суду з даним позовом як колишня дружина відповідача, спір вирішується за нормами Сімейного Кодексу України та Цивільного Кодексу України і її порушені відповідачем майнові права судом вже поновлені шляхом визнання за нею права власності на відповідну частину нерухомого майна.
Крім того, суд зазначив, що позивачем не були пред`явлені позовні вимоги щодо права власності, права користування земельною ділянкою, на якій розміщено будинок, хоча за положеннями статті 377 ЦК України, статті 120 ЗК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Також, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на частину земельної ділянки, площею 0,0479га, яка була придбана подружжям під час шлюбу за спільні кошти в інтересах сім`ї, оскільки відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Черкаського апеляційного суду від 30 червня 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Бакатуро Р. М. задоволено частково.
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 квітня 2022 року в частині визнання об`єкту незавершеного будівництва - житлового будинку по АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину побудованого, але не введеного в експлуатацію житлового будинку по АДРЕСА_1 скасовано.
В цій частині ухвалено нове судове рішення, яким в задоволенні вимог про визнання об`єкту незавершеного будівництва - житлового будинку по          
АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину побудованого, але не введеного в експлуатацію житлового будинку по АДРЕСА_1 відмовлено.
В решті вимог рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси 
від 18 квітня 2022 року залишено без змін.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відсутність відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту є підставою для визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України. 
 
Враховуючи, що  ОСОБА_2 , як власник земельної ділянки та землекористувач, мав право на забудову земельної ділянки за адресою: по 
АДРЕСА_1 , однак позивач не надала суду належних та допустимих доказів отримання відповідачем чи позивачем за згодою відповідача відповідної проектної документації та дозвільних документів на початок будівельних робіт з будівництва спірного нерухомого майна, спірний житловий будинок не було введено в експлуатацію, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання вказаного об`єкта незавершеного будівництва спільним сумісним майном та його поділ в рівних частках. 
 
Крім того, позивач не є власником земельної ділянки, на якій побудовано спірне нерухоме майно, не отримувала права на її використання та не отримувала будь-яких дозвільних документів на право виконання будівельних робіт, а отже, її не може бути визнано забудовником (співзабудовником).
 
При цьому суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 позовних вимог про визнання права власності на частину будівельних матеріалів, що були витрачені на будівництво спірного будинку відповідно до частини третьої статті 331 ЦК України не заявляла. ОСОБА_2 згоди на сплату грошової компенсації в суді не надав.
 
Також враховуючи, що відповідачем не спростовано презумпції спільності права власності подружжя на земельну ділянку № НОМЕР_1 , площею 0,0479 га за кадастровим номером 7110136400:03:032:0008, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про її поділ між сторонами в рівних частинах.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
У серпні 2022 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Різник В. П. на постанову Черкаського апеляційного суду від 30 червня 
2022 року.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 08 серпня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу. 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2022 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 січня 2023 року зупинено касаційне провадження у справі № 711/3948/20 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 511/2303/19 (провадження № 14-56цс22).
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2023 року поновлено касаційне провадження у цій справі.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Різник В. П., посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
В разі встановлення законності постанови апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо визнання об`єкта незавершеного будівництва об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання за позивачем права власності на 1/2 його частини, просить скасувати постанову апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_4 на користь позивача грошової компенсації за 1/2 частину побудованого подружжям, але не введеного в експлуатацію, житлового будинку і направити справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 363/423/17, провадження № 61-16391св20, від 20 лютого 2020 року у справі № 496/6067/15-ц, провадження № 61-14600св19, від 28 жовтня 
2019 року у справі № 308/2695/16-ц, провадження № 61-23200св18, 
від 03 грудня 2018 року у справі № 525/511/16-ц, провадження 
№ 61-32375св18, від 20 лютого 2019 року у справі № 556/290/17-ц, провадження № 61?1199св17, від 27 лютого 2019 року у справі 
№ 567/147/16-ц, провадження № 61?8500св18, від 09 червня 2021 року у справі № 760/789/19, провадження № 61-16632св20, від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц, провадження № 61-30421св18, від 03 червня 
2020 року у справі № 487/6195/16-ц, провадження № 61-46326св18, у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі 
№ 6-47цс16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій установлено, що спірний будинок побудований сторонами у період шлюбу, проте не введений в експлуатацію відповідачем. Відповідач впродовж десяти років свідомо не реєстрував право власності на нерухомість, незважаючи на те, що використовує його з 2008 року за функціональним призначенням та проживає в ньому і по даний час.
Зазначає, що об`єкт незавершеного будівництва є лише сукупністю належних забудовнику будівельних матеріалів і наявність судового рішення про визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва не змінює правового статусу такого майна та не перетворює сукупність будівельних матеріалів на новостворену річ - об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 та частини другої статті 331 ЦК України, оскільки не звільняє забудовника від обов`язку після завершення будівництва (створення майна) ввести його в установленому порядку в експлуатацію в загальному порядку та здійснити державну реєстрацію права власності на новостворене нерухоме майно.
Отже, судом першої інстанції на законних підставах визнано об`єкт незавершеного будівництва об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнано за позивачкою право власності на об`єкт незавершеного будівництва, який не є нерухомим майном, а є сукупністю будівельних матеріалів.
Крім того, апеляційним судом не враховано, що позивачкою також заявлялась вимога у разі неможливості поділу вказаного об`єкта незавершеного будівництва, стягнути з відповідача на її користь компенсацію за частину цього майна.
Згідно з висновком експерта ринкова вартість об`єкта незавершеного будівництва - 864 200,00 грн.
Проте апеляційний суд безпідставно послався на те, що ОСОБА_2 згоди на сплату грошової компенсації у суді не надавав, не врахувавши, що правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. При цьому не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.
Вважає, що в даному випадку апеляційний суд мав повноваження здійснити захист прав позивачки шляхом стягнення з відповідача на її користь грошової компенсації за 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва, враховуючи, що його вартість підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи №17-21 від 22 листопада 2021 року, який наявний в матеріалах справи.
З огляду на вказане, враховуючи, що постанову апеляційного суду оскаржила тільки позивачка  ОСОБА_1  в частині вирішення питання щодо поділу об`єкта незавершеного будівництва, тому в іншій частині рішення судів попередніх інстанцій судом касаційної інстанції на предмет законності й обґрунтованості не перевіряються, виходячи з вимог частини першої статті 400 ЦПК України.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У вересні 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому представник ОСОБА_2 - адвокат Бакатуро Р. М. просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін, посилаючись на те, що апеляційним судом правильно застосовані норми законодавства в сфері будівництва, що регулюють процес отримання дозволів на початок будівельних робіт, визначають органи, що відповідають за їх видання, здійснення відповідного контролю щодо забудови лише після їх отримання, а також встановлюють наслідки вразі недотримання цих вимог.
Крім того, відшкодування витрат на будівництво самочинного майна особі, що його здійснила і не є власником або користувачем земельної ділянки, на якій воно розміщене, можливе лише за умови визнання права власності на нього за власником землі, чого наразі не відбулося.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до Свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_2 від 21 жовтня 2006 року сторони по справі 
з 21 жовтня 2006 року перебували у шлюбі (актовий запис № 86), який розірваний рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси 
від 04 червня 2019 року.
Згідно зі Свідоцтвом про народження серія НОМЕР_3 від 03 травня 
2007 року, сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 
03 березня 2006 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу (реєстр № 1720), ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, площею 492 кв. м (цільове призначення - ведення садівництва), розташованої на землях садівничого товариства «Авангард» міського об`єднання садівничих товариств «Садівник», що у м. Черкаси. Крім того, право власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯГ №621861.
Згідно зі технічним паспортом, виготовленим 17 серпня 2010 року, а також з технічним паспортом, виданим КП «ЧООБТІ» 15 вересня 2021 року, на вказаній земельній ділянці побудовано будинок літ А-І. При цьому у схемі розташування будівель та споруд, у технічному паспорті від 15 вересня 
2021 року зазначено: будинок, тамбур, навіс, погріб, свердловина та огорожа. Також, зазначено, що садовий будинок споруджений у 2006 році (без зазначення конкретної дати), тобто у період перебування сторін по справі у зареєстрованому шлюбі.
Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 
05 вересня 2015 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу (реєстр №5659), за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на земельну ділянку № НОМЕР_1, площею 0,0479 га за кадастровим номером 7110136400:03:032:0008 (цільове призначення - ведення садівництва/ індивідуальне садівництво), що на території м. Черкаси в межах садівничого товариства «Енергетик» в м. Черкаси.
Відповідно до висновків про ринкову вартість земельної ділянки за кадастровим номером 7110136400:03:032:0008, складеного ТОВ «Земельне бюро «Хрещатик», станом на 10 грудня 2019 року її ринкова вартість складає 76 640,00 грн, а ринкова вартість будинку складає 602 880,00 грн.
Згідно розписок про отримання грошей від 10 березня 2006 року, 02 вересня 2015 року ОСОБА_2 отримував від батька ОСОБА_5 15 000,00 грн та 25 000,00 грн для купівлі будівельних матеріалів та від 15 травня 2006 року - 10 000,00 грн від ОСОБА_6 для купівлі будівельних матеріалів.
На виконання ухвали суду від 13 травня 2021 року судовим експертом Печиборщем В. З. складено та оформлено висновок експерта №17-21 
від 22 листопада 2021 року за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи, відповідно до якого:
- ступінь будівельної готовності незавершеного будівництвом об`єкта садового будинку по АДРЕСА_1 станом на час проведення експертизи складає 98,51%; 
- ринкова вартість об`єкта незавершеного будівництва цього будинку на час проведення експертизи складає 864 200,00 грн;
- об`єкт незавершеного будівництва садовий будинок за вказаною адресою державним будівельним нормам і правилам в частині вимог до житлових будинків відповідає при умові обладнання кухні електроплитою та примусовою витяжною вентиляцією;
- висновком експерта розроблені два варіанти розподілу об`єкта незавершеного будівництва між сторонами у співвідношенні часток 1/2 до 1/2 з незначним відступом від ідеальних часток та з визначенням компенсації співвласникам, з додержанням існуючих ДБН, які враховують архітектурні, будівельні, санітарні, екологічні, протипожежні вимоги.
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;  4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду у повній мірі не відповідає.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (аналогічні положення містить і норма частини третьої статті 368 ЦК України).
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
За частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними (частина перша статті 70 СК України).
У частині другій статті 372 ЦК України вказано, що в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Набуття права власності на об`єкти незавершеного будівництва визначено у статті 331 ЦК України. За змістом частини другої цієї статті право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
ЦК України у частині першій статті 376 ЦК України визначає поняття самочинного будівництва. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга зазначеної статті).
Інструкція щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затверджена наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18 червня 2007 року № 55, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 06 липня 2007 року за 
№ 774/14041, визначає порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна, крім земельних ділянок, та застосовується суб`єктами господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна.
Згідно з пунктом 2.3 зазначеної Інструкції не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.
Висновок про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу зробив і Верховний Суд України у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13 та від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15, а також Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17 (провадження № 61-44133св18), від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 61-43540св18), від 03 червня 
2020 року у справі № 722/1882/16-ц (провадження № 61-39287св18), 
від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19 (провадження 
№ 61-14468св20), від 15 листопада 2021 року у справі № 279/790/18 (провадження № 61-5368св20), від 17 листопада 2021 року у справі 
№ 182/4522/19 (провадження № 61-19065св20), від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19 (провадження № 61-1694св21), від 09 березня 
2023 року у справі № 127/28862/21 (провадження № 61-9283св22) та ін.
Послідовна і судова практика Великої Палати Верховного Суду стосовно висновку про те, що особа не набуває права власності на самочинне будівництво (постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (провадження № 14-445цс16) та від 14 вересня 2021 року у справі 
№ 359/5719/17 (провадження № № 14-8цс21)).
Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19 (провадження № 14-56цс22).
При цьому, Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові відступила від висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові 
від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, на який посилається й заявниця у касаційній скарзі, про те, що оскільки спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача; позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, є підстави для визнання за позивачкою права на частину спірного об`єкта незавершеного будівництва.
З матеріалів справи вбачається, що спірний будинок будувався з 2006 року по 2008 роки, що сторонами не заперечується, тобто в період перебування їх у шлюбі, проте не був введений в експлуатацію. 
Земельна ділянка, на якій збудовано спірне майно, виділена під садівництво та перебуває у садовому товаристві «Енергетик». Доказів зміни цільового призначення із землі під садівництво на землю для будівництва та обслуговування житлового будинку матеріали справи не містять.
Доказів отримання сторонами відповідної проектної документації та дозвільних документів на початок будівельних робіт з будівництва спірного нерухомого майна, матеріали справи також не містять.
З огляду на вказане спірний будинок є самочинно збудованим під час перебування сторін у шлюбі нерухомим майном і не може бути об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу.
При цьому, ОСОБА_1 позовних вимог про визнання права власності на частину будівельних матеріалів, що були витрачені на будівництво спірного будинку, відповідно до частини третьої статті 331 ЦК України, не заявляла. 
Разом з тим, апеляційний суд не врахував, що звертаючись до суду з цим позовом, позивачка просила в разі неможливості поділу вказаного житлового будинку стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію за його частину.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в цій частині, апеляційний суд зазначив, що  ОСОБА_2 згоди на сплату грошової компенсації в суді не надав.
Проте аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.
Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.
Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування.
У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.
Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.
Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.
Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.
Аналогічні висновки висловлені, зокрема у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц (провадження № 61-30421св18), від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження 
№ 61-46326св18) та від 09 червня 2021 року у справі № 760/789/19 (провадження № 61-16632св20).
Проте, суд апеляційної інстанції доводи позивачки належним чином не перевірив, не врахував, щовона просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь; не надав належної оцінки висновку експерта №17-21  від 22 листопада 2021 року, яким визначено ринкову вартість об`єкта незавершеного будівництва цього будинку на час проведення експертизи, у зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.
З урахуванням наведеного, оскільки фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлено, а суд касаційної інстанції
у силу своїх процесуальних повноважень (стаття 400 ЦПК України) позбавлений такої можливості, постанова апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.
Відповідно до пунктів 1 та 4 частини другої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Різник Вікторії Павлівни задовольнити частково.
 
Постанову Черкаського апеляційного суду від 30 червня 2022 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                  Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                             О. В. Білоконь
 
                                                                                                         Н. Ю. Сакара
 
                                                                                                         С. Ф. Хопта
                                                                                                       
                                                                                                         В. В. Шипович