Постанова
Іменем України
11 квітня 2023 року
м. Київ
справа № 320/4829/19
провадження № 61-19684св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця», відповідач -  ОСОБА_1 ,	
третя особа - Комунальне підприємство «Мелітопольське міжміське бюро технічної інвентаризації»,	
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 квітня 2021 року у складі судді Іваненко О. В. та постанову Запорізького апеляційного суду від 28 вересня 2021 року у складі колегії суддів Крилової О. В., Кухаря С. В., Полякова О. З.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2019 року Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця» 
в особі РФ «Придніпровська залізниця») звернулося до суду з позовом 
до ОСОБА_1 , третя особа - Комунальне підприємство «Мелітопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «Мелітопольське МБТІ»), про витребування майна з чужого незаконного володіння та усунення перешкод у користуванні приміщенням шляхом виселення.
Позовна заява мотивована тим, що на підставі зведеного переліку майна Державного підприємства «Придніпровська залізниця» 
(далі - ДП «Придніпровська залізниця»), затвердженого Міністерством інфраструктури України 18 серпня 2015 року, вантажний двір станції Мелітополь із комплексом будівель, в тому числі і нежитлова будівля гаража на 1 автомашину станції Мелітополь за адресою: АДРЕСА_1 , включений до статутного капіталу АТ «Укрзалізниця».
На підставі свідоцтва про право власності від 18 вересня 2007 року 
серія ССЕ № 401264 та передавального акта від 03 серпня 2015 року 
у вересні 2016 року здійснено перереєстрацію права власності 
за ПАТ «Укрзалізниця» на всю будівлю гаража літ. «В-1», яка складається із трьох приміщень за вказаною адресою.
14 грудня 2018 року РФ «Придніпровська залізниця» здійснила обстеження земельної ділянки щодо встановлення земельного сервітуту та перевірки права власності на нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за результатами якого складено акт. 
Перевірка встановила, що відповідач ОСОБА_1 займає частину нежитлової будівлі гаража на 1 автомашину літ. «В-1», а саме - приміщення № 3. До зазначеного приміщення доступ має лише ОСОБА_1 , оскільки ним зведено паркан. Зі слів ОСОБА_1 це приміщення належить йому на підставі рішень Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області, однак правовстановлюючі документи останній не надав.
Таким чином, дії ОСОБА_1 створюють перешкоди АТ «Укрзалізниця» 
в особі РФ «Придніпровська залізниця» у здійснені прав власника, яке не може вільно користуватись приміщенням № 3 нежитлової будівлі гаража 
на 1 автомашину літ. «В-1», за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить позивачу на праві власності.
Посилаючись на вищевказане, АТ «Укрзалізниця» в особі 
РФ«Придніпровська залізниця» просило суд витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 приміщення № 3 нежитлової будівлі гаража на 1 автомашину літ. «В-1» за адресою:         АДРЕСА_1 , усунути перешкоди у користуванні приміщенням шляхом виселення ОСОБА_1 із займаного приміщення.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
і мотиви їх ухвалення
Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області рішенням 
від 27 квітня 2021 року у задоволенні позову АТ «Укрзалізниця» 
в особі РФ «Придніпровська залізниця» відмовив.
Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Запорізький апеляційний суд постановою від 28 вересня 2021 року рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області 
від 27 квітня 2021 року залишив без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що на зазначену будівлю відповідач набув право власності у встановленому законом порядку, тривалий час користується нею, а позивач понад 15 років не використовував спірну будівлю та не заявляв жодних вимог до відповідача щодо її звільнення. Тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2021 року, АТ «Укрзалізниця» просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає 
пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України - суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від: 17 грудня 2014 року 
у справі № 6-140цс14, 29 червня 2016 року у справі № 6-1376цс16, постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі 
№ 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач не довів належними та допустимими доказами, що він володіє та користується спірною будівлею на законних підставах.
Крім того, суд першої інстанції на виїзному засіданні помилково встановив, що будівлі є суміжними та підтвердив лише їх розміри, отже ці обставини не свідчать про правомірність володіння спірним приміщенням.
Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Верховний Суд своєю ухвалою від 20 січня 2022 року відкрив касаційне провадження у вищевказаній справі та витребував з Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області матеріали цивільної справи 
№ 320/4829/19.
Голова Верховного Суду своїм розпорядженням від 10 березня 2022 року 
№ 4/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» територіальну підсудність судових справ Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області визначив за Томаківським районним судом Дніпропетровської області.
Верховний Суд своєю ухвалою від 06 вересня 2022 року направив 
до Томаківського районного суду Дніпропетровської області копії матеріалів касаційного провадження № 61-19684ск21 у цивільній справі 
№ 320/4829/19 за позовом АТ «Укзалізниця» в особі РФ «Придніпровська залізниця» до ОСОБА_1 , третя особа - КП «Мелітопольське МБТІ», 
про витребування майна з чужого незаконного володіння та усунення перешкод у користуванні приміщенням шляхом виселення, для вирішення питання про відновлення втраченого судового провадження.
Голова Верховного Суду своїм розпорядженням від 14 вересня 2022 року 
№ 49/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ судів Запорізької області» вніс зміни, зокрема, до розпорядження Голови Верховного Суду від 10 березня 2022 року № 4/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» та визначив територіальну підсудність судових справ Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області - Комунарському районному суду міста Запоріжжя.
Томаківський районний суд Дніпропетровської області своєю ухвалою 
від 05 жовтня 2022 року передав матеріали цивільної справи № 320/4829/19 за позовом АТ «Укзалізниця» в особі РФ «Придніпровська залізниця» 
до ОСОБА_1 , третя особа - КП «Мелітопольське МБТІ», 
про витребування майна з чужого незаконного володіння та усунення перешкод у користуванні приміщенням шляхом виселення, за підсудністю до Комунарського районного суду міста Запоріжжя.
Комунарський районний суд міста Запоріжжя своєю ухвалою від 01 грудня 2022 року відновив втрачене провадження у цивільній справі № 320/4829/19 (провадження № 2/937/106/21) за позовом АТ «Укрзалізниця» 
в особі РФ «Придніпровська залізниця» до ОСОБА_1 , третя 
особа - КП «Мелітопольське МБТІ», про усунення перешкод у користуванні приміщенням.
Зазначена ухвала від 01 грудня 2022 року набрала законної сили та учасниками справи до суду апеляційної інстанції оскаржена не була.
У грудні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що АТ «Українська залізниця» є юридичною особою, яка утворена відповідно до Закону України «Про особливості утворення Публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня           2014 року № 200 «Про утворення ПАТ «Українська залізниця», в тому числі ДП «Придніпровська залізниця». Відповідно до пункту 20 статуту, товариство має у власності майно, що внесене до його статутного капіталу, та/або інше майно, набуте ним на підставах, що не заборонені законодавством. Товариство здійснює володіння, користування та розпорядження таким майном згідно з метою своєї діяльності з урахуванням вимог законодавства та цього статуту.
На підставі зведеного переліку майна ДП «Придніпровська залізниця», затвердженого Міністерством інфраструктури України 18 серпня 2015 року, свідоцтва про право власності від 18 вересня 2007 року серія ССЕ № 401264 , передавального акта від 03 серпня 2015 року, ПАТ «Укрзалізниця» на праві власності належить вантажний двір станції Мелітополь із комплексом будівель, в тому числі і нежитлова будівля гаража на 1 автомашину станції Мелітополь за адресою:     АДРЕСА_1 .
Відповідно до листа Управління містобудування і архітектури Мелітопольської міської ради від 14 грудня 2006 року № 652 будівлям контори та майстерні (балансовий номер 0100300) був присвоєний адресний номер - АДРЕСА_1 , що також підтверджується рішенням Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради від 13 вересня 
2007 року № 199/10 про оформлення права власності на комплекс будівель та споруд, розташованих на АДРЕСА_1 , за державою Україна в особі Міністерства транспорту та зв`язку України.
Згідно з актом обстеження земельної ділянки щодо встановлення земельного сервітуту та перевірки права власності на нерухоме майно 
від 14 грудня 2018 року, проведеного РФ «Придніпровська залізниця» стосовно нерухомого майна за адресою: 
АДРЕСА_1 , встановлено, що ОСОБА_1 займає частину нежитлової будівлі гаража 
на 1 автомашину літ. «В-1», а саме - приміщення № 3.
Спірна будівля розташована за адресою:         АДРЕСА_1 , згідно з наданого викопіювання інвентарної справи - схематичного плану з технічного паспорта, під літ. «В-1» має довжину 18,10 м та ширину 9,35 м.
За відомостями КП «Мелітопольського МБТІ»:
- право власності на комплекс будівель та споруд, розташований за адресою:       АДРЕСА_1 , зареєстровано за державою Україна в особі Міністерства транспорту та зв`язку України на підставі свідоцтва про право власності від 18 вересня 2007 року, зазначений комплекс складається з: будівлі «А-2» загальною площею 164,7 кв. м, основною -                 76 кв. м, будівлі «Б-1» - 66,7 кв. м, основною - 40,0 кв. м, будівлі «В-1» - 142,7 кв м, основною - 142,7 кв. м, та чотирьох споруд;
- право власності на комплекс будівель та споруд, розташований 
за адресою:      АДРЕСА_1 , зареєстровано за                 ОСОБА_1 на підставі рішень Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від: 11 червня 2007 року у справі № 2-3027, 14 листопада 2007 року у справі № 2-5644, 24 березня 2008 року у справі № 2-5644, зазначений комплекс складається з: будівлі «А-1» загальною площею                  61,7 кв. м, основною - 61,7 кв. м, будівлі «Б-1» - 39,1 кв. м, основною -                39,1 кв. м, будівлі «В-1» - 46 кв. м, основною - 39 кв. м, будівлі «Г-1» -                 65,3 кв. м, основною - 33 кв. м, навісу «Д», будівлі «Е-1» - 83,8 кв. м, 
основною - 71 кв. м, будівлі «Ж-1» - 35,8 кв. м, основною - 33,9 кв. м, будови «З-1», огорожі № 1, калитки № 2, воріт № 3.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених 
у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що на зазначену будівлю відповідач набув право власності у встановленому законом порядку, тривалий час користується нею, а позивач протягом понад 15 років не використовував спірну будівлю та не заявляв жодних вимог до відповідача щодо її звільнення. Тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Статтею 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою статті 16 ЦК України визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, одним із яких може бути визнання правочину недійсним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Таким чином, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Отже, для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно також враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Звертаючись до суду з позовом, АТ «Укрзалізниця» як на підставу своїх порушених прав послалось на те, що  ОСОБА_1 створює перешкоди 
АТ «Укрзалізниця» в особі РФ «Придніпровська залізниця» у здійснені прав власника, яке не може вільно користуватись спірним приміщенням.
Суди встановили, що право власності на комплекс будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі рішень Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від: 13 квітня 2005 року № 2-3891, 11 червня 2007 року у справі № 2-3027, 14 листопада 2007 року у справі № 2-5644, 24 березня 2008 року у справі № 2-5644 (а. с. 86-87).
Частина спірної будівлі під літерою «В-1», яка має довжину 18,10 м та ширину 9,35 м згідно з технічним паспортом від 22 грудня 2006 року наданого АТ «Українська залізниця», у технічному паспорті від 15 січня            2008 року ОСОБА_1 зазначена як будівля Г-1, загальною площею              65,3 кв. м, основною 33 кв. м, та є суміжною будівлею.
Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Обставинами справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є юридичні факти, що призвели до виникнення спірного правовідношення, настання відповідальності або інших наслідків, тобто такі факти, з якими норми матеріального права пов`язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків суб`єктів спірного матеріального правовідношення.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для судових рішень важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 24 травня 2018 року у справі № 922/2391/16). 
Отже, апеляційним судом, на підставі належним чином досліджених доказів в сукупності, встановлено, що саме ОСОБА_1 є власником приміщення № 3 нежитлової будівлі гаража на 1 автомашину літ. «В-1» за адресою:      АДРЕСА_1 .
Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
При цьому за змістом частини третьої статті 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) дійшла висновку, що: «задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника».
Таким чином, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, встановивши, що відповідно до судових рішень Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 квітня 2005 року № 2-3891, від 11 червня 2007 року у справі № 2-3027, від 14 листопада 2007 року у справі № 2-5644, від 24 березня 2008 року у справі № 2-5644,ОСОБА_1 є власником приміщення № 3 нежитлової будівлі гаража на 1 автомашину           літ. «В-1» за адресою:      АДРЕСА_1 , а можливість витребування такого майна із незаконного чужого володіння на підставі положень статті 388 ЦК України має лише його власник, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову. Крім того, судові рішення, на підставі яких ОСОБА_1 набув у власність зазначене майно, АТ «Українська залізниця» не оскаржувались. 
При цьому, з моменту набуття відповідачем права власності на вказане майно, тривалий строк позивачем вимоги щодо усунення будь-яких перешкод у користуванні майном до ОСОБА_1 не були пред`явлені.
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від: 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, 29 червня 2016 року у справі № 6-1376цс16, постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі            № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) є безпідставними, оскільки висновки, викладені у постанові апеляційного суду не суперечать вищезазначеним висновкам.
Посилання в касаційній скарзі на те, що суд першої інстанції на виїзному засіданні помилково встановив, що будівлі є суміжними та підтвердив лише їх розміри, отже ці обставини не свідчать про правомірність володіння спірним приміщенням є необґрунтованими, оскільки вказані обставини у сукупності із іншими встановленими обставинами справи на підставі належних та допустимих доказів були предметом оцінки в суді першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, а здійснення оцінки доказів, в розумінні статті 400 ЦПК України, є виходом за межі повноважень суду касаційної інстанції, оскільки в такому випадку буде встановлюватися або (та) вважатися доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішуватися питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, що прямо заборонено частиною першою статті 400 ЦПК України.
Оскаржувані судові рішення містять вичерпні висновки судів першої та апеляційної інстанцій, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. У мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень наведено дані про встановлені обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також надано оцінку всім доказам.
При цьому суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, тому з огляду на вимоги процесуального закону не здійснює оцінку доказів, у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.
Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої 
статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.
Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області                   від 27 квітня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду                   від 28 вересня 2021 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною 
і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                   І. М. Фаловська
                                                                                                В. В. Сердюк
                                                                                                В. А. Стрільчук