КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М           У К Р А Ї Н И
 
08 червня2023 року                                                                                   м. Київ
 
Унікальний номер справи № 753/13518/19
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7157/2023
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   головуючого - Левенця Б.Б.,
   суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,
   за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс-Банк» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 червня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Мицик Ю.С., у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (змінено найменування АТ «Сенс-Банк») до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про виселення та зняття з реєстраційного обліку, -
 
в с т а н о в и в :
 
У липні 2019 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування двокімнатною квартирою загальною площею 56 кв.м, житловою площею 29,80 кв.м, що знаходить за адресою: АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою.
Позовні вимоги позивач обґрунтовані тим, що згідно зі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» АТ «Альфа-Банк» було оформлено право власності на двокімнатну квартиру, загальною площею 56 кв.м, житловою площею 29,80 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належала на праві власності відповідачам ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 . Правовою підставою для реєстрації права власності АТ «Альфа-Банк» на нерухоме майно, є відповідне застереження в п.п. 12.3.1. договору іпотеки від 25 вересня 2007 року, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. 
Втративши право власності на квартиру відповідачі втратили право користування нею. Згідно з витягом з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб, у зазначеній квартирі зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 . З метою досудового врегулювання спору АТ «Альфа-Банк» звертався до відповідачів з вимогою звільнити зазначену квартиру добровільно, однак, незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання у квартирі, відповідачі продовжують користуватися нею та відмовляються добровільно виселятися. Дії відповідачів створюють перешкоди у здійсненні законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатися нерухомим майном (а.с. 1-3).
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 16 червня 2022 року у задоволенні позову АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про виселення та зняття з реєстраційного обліку - відмовлено (а.с. 133-139).
Не погодившись з рішенням районного суду, 02 березня 2023 року представник АТ «Сенс-Банк» (01 грудня 2022 року змінено найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс-Банк») - адвокат Тищенко К.О. звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якому просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначала, що позивач як іпотекодержатель в позасудовому порядку набув право власності на житлове майно, в якому зареєстровані відповідачі. Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції зазначив, що за змістом ст. 40 Закону України «про іпотеку» та ст. 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють з жилого приміщення, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Проте відповідачі не надавали суду жодних доказів того, що вони потребують іншого житла у випадку задоволення позову, що в них відсутнє будь-яке додаткове житло у власності. Вважає, що позивач не наділений правом заявляти перед судом вимогу про надання відповідачам іншого житлового майна, оскільки позивач звернувся до суду за захистом виключно своїх прав та інтересів як новий власник житлового приміщення. Зважаючи на те, що відповідачі не надали суду доказів того, що у них у власності відсутнє інше придатне для проживання житлове майно, то у суду першої інстанції не було підстав вважати, що у випадку задоволення позову буде порушено право відповідачів на житло (а.с. 141-167).
 
Особи, якіберуть участьу справідо судуне прибули,про часта місцерозгляду справи були сповіщені на зазначені ними адреси, у т.ч. адреси електронної пошти із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень, тобто належним чином, про що у справі є докази. Представник АТ «Сенс-Банк» - адвокат Тищенко К.О. подала письмову заяву в якій підтримала доводи скарги та просила розглянути справу за відсутності представника апелянта. Повідомлення відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , повернулись із відмітками працівників пошти про відсутність адресатів за зазначеними ними адресами, заяви про зміни адрес місця проживання (перебування) від вказаних осіб до суду не надходили. Представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, начальник служби - Ткаченко О. подала письмову заяву в якій просила врахувати інтереси малолітньої дитини, справу розглянути за відсутності представника (а.с. 190-209).
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою. 
Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. 
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).
Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.
 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
 
Судом встановлено, що 25 вересня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір № 2615/0907/88-047-Z-47, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Німченко О.Є. за реєстровим № 6731д, предметом якого є двокімнатна квартира АДРЕСА_2 , що належить іпотекодавцям ОСОБА_7 , ОСОБА_5 - 54/100 в рівних частках, ОСОБА_3 - 46/100 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19 жовтня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Н.П, зареєстрованого в реєстрі за № 1206 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 30 жовтня 2000 року в реєстровій книзі № 293-82 за реєстром № 41725 (а.с. 5-6).
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 160357045 від 20 березня 2019 року, державним реєстратором Тарасенком І.М. КП «Реєстраційне бюро» винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 46058197 від 20 березня 2019 року, відповідно якого право власності на квартиру АДРЕСА_3 зареєстроване за АТ «Альфа-Банк» на підставі іпотечного договору від 25 вересня 2007 року (а.с. 9).
Згідно з витягом з Реєстру територіальної громади міста Києва станом на 19 квітня 2019 року у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) (а.с. 8).
У вимозі про добровільне виселення від 19 червня 2019 року АТ «Альфа-Банк» повідомляв відповідачів про задоволення банком, у порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку», забезпеченої іпотекою вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_3 , яка знаходилась в іпотеці банку відповідно до умов іпотечного договору № 2615/0907/88-047-Z-47 від 25 вересня 2007 року, та, як законний власник, відповідно до ст. 391 ЦК України, вимагав добровільно звільнити всіма мешканцями вказане житлове приміщення, зі зняттям всіх мешканців житла з реєстраційного обліку, та звільнити помешкання від їх особистих речей. У випадку невиконання вимоги добровільно, банк звернеться до суду та органів державної виконавчої служби для здійснення примусового виселення (а.с. 10-11).
01 грудня 2022 року змінено найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс-Банк» (а.с. 148).
У справі, що розглядається, новий власник, який зареєстрував право власності на підставі застереження в іпотечному договорі, не може користуватися та розпоряджатися своєю власністю, оскільки попередні власники, які втратили право власності на житло, відмовляються виселятися з нього.
Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку» у редакції від 04 лютого 2019 року).
Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку» у редакції від 04 лютого 2019 року).
Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина друга статті 40 Закону України «Про іпотеку» у редакції від 04 лютого 2019 року).
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «Маккенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).
Концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлених у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є «житлом» місце конкретного проживання, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».
Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності - дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».
Таким законом, є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого житлового приміщення.
Відповідно до частини першої зазначеної статті виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, одночасно надається інше постійне житлове приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне житлове приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частина друга статті 109 ЖК УРСР).
Звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина третя статті 109 ЖК УРСР). Тобто починає діяти частина друга статті 109 ЖК УРСР щодо можливості виселення з одночасним наданням іншого постійного житлового приміщення.
В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, було роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на житлове приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) погодилася з такими висновками.
У постановах від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (провадження № 14-49цс19) та від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц (провадження № 14-48цс19) Велика Палата Верховного Суду визначила, що в разі якщо сторони договору іпотеки передбачили в ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону № 898-IV та у частині третій статті 109 ЖК УРСР процедури.
Аналізуючи статтю 109 ЖК УРСР, можна зробити висновок, що частина третя цієї статті деталізує порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк.
Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
У цьому випадку частина третя статті 109 ЖК УРСР відсилає до частини другої цієї статті, у якій зазначається про необхідність надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку), із зазначенням такого постійного житлового приміщення в рішенні суду.
Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК УРСР. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.
Загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК УРСР, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення.
Це передбачено і в частині першій статті 109 ЖК УРСР, у якій вказано, що виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
А тому в разі якщо іпотечне майно було набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону № 898-IV та частин першої - третьої статті 109 ЖК УРСР, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення.
Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. У цьому випадку виселення громадян проводиться у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 109 ЖК УРСР, тобто з наданням цим громадянам житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу.
Відповідний правовий висновок зазначений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22).
Відповідно до четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Встановлено, що квартира АДРЕСА_3 належала іпотекодавцям ОСОБА_7 , ОСОБА_5 - 54/100 в рівних частках, ОСОБА_3 - 46/100 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19 жовтня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Н.П, зареєстрованого в реєстрі за № 1206 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 30 жовтня 2000 року в реєстровій книзі № 293-82 за реєстром № 41725 (а.с. 5-6).
При цьому, кредитний договір № 2615/0907/88-047 та іпотечний договір № 2615/0907/88-047-Z-47, за умовами якого вказану квартиру було передано в іпотеку, укладено 25 вересня 2007 року.
Тобто  квартиру АДРЕСА_3 набуто не за кредитні кошти.
Оскільки квартиру набуто не за кредитні кошти, а позивачем звернуто стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, при цьому відповідачі відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону № 898-IV та частин першої - третьої статті 109 ЖК УРСР, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення.
До суду не надано об'єктивних доказів наявності у відповідачів іншого жилого приміщення (квартири, будинку тощо) (а.с. 210-211).
Отже, правильним є висновок суду, що позивачем жодним доказом не доведено, що квартира, з якої останній просить виселити відповідачів, та яка була передана в іпотеку банку відповідачами, була придбана саме за кредитні кошти, що були надані банком позичальнику для купівлі цієї квартири, адже в даному випадку виселення з квартири можливе або у разі якщо квартиру придбано за кредитні кошти, або у разі якщо квартиру придбано не за кредитні кошти, виселення з неї можливе лише за умови надання особам, які там проживають, іншого житлового приміщення.
Посилання Банку на постанови Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 753/22950/19, від 16 грудня 2020 року у справі № 182/7347/18, від 27 лютого 2019 року у справі № 357/7940/16-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 442/328/19-ц та від 10 серпня 2021 року у справі № 918/127/20 вищевказаних висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила. При цьому, суд апеляційної інстанції зауважив, що відповідно до сталої практики Верховного Суду підлягає застосуванню саме остання правова позиція Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22).
Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З огляду на вищезазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог банку про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, що знаходить за адресою: АДРЕСА_1 та зняття їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою.
Інші доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
На підставі ст. 141 ЦПК України понесені апелянтом судові витрати мають бути віднесені на його рахунок.
 
Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -
                                               
   п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс-Банк» -залишити без задоволення. 
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 червня 2022 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Дата складання повного судового рішення - 09 червня 2023 року. 
 
Судді Київського апеляційного суду:
     Б.Б. Левенець

                                                                                                   О.В. Борисова

     В.М. Ратнікова