ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 641/10241/21  Номер провадження 22-ц/814/527/23	Головуючий у 1-й інстанції Музиченко В.О.  Доповідач ап. інст. Лобов О. А.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Лобов О.А.,
судді: Дорош А.І., Триголов В.М.
за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.
розглянув у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , представника за довіреністю ОСОБА_2 , на ухвалу судді Комінтернівського районного суду м.Харкова від 30 грудня 2021 року (час постановлення ухвали та дата виготовлення повного тексту не зазначені) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання боргової розписки недійсною.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

                                      установив:

Ухвалою судді Комінтернівського районного суду м.Харкова від 30 грудня 2021 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання боргової розписки недійсною з підстав, визначених п.2 ч.1 ст.186 ЦПК України.

В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , представник за довіреністю ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і повернути справу для продовження розгляду до місцевого суду.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджується, суд незаконно відмовив позивачу у доступі до правосуддя, оскільки оскаржуване судове рішення ухвалене без участі сторін, без з`ясування істотних обставин, які мають значення для справи. 

Відзив на апеляційну скаргу судом не отриманий. 

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав:
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З матеріалів справи вбачається, що у грудні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання боргової розписки недійсною, просив визнати боргову розписку від 13.03.2016 недійсною.
В обґрунтування позову вказував, що причиною написання розписки був той факт, що ОСОБА_3 після укладання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 відмовлявся виконувати своє зобов`язання - знятися з реєстрації у проданій квартирі. Знаходячись під сильним психологічним тиском, сподіваючись, що таким чином зможе вирішити питання про зняття з реєстрації ОСОБА_3 , позивач написав розписку про отримання боргу, але коштів він не брав. Розписка написана невстановленою особою, у якої дата народження - 2070 рік. Ним подана заява про злочин, передбачений ч.2 ст.190 КК України, та ще раніше була подана заява про напад на позивача та фізичне побиття відповідачем.
Сама розписка не містить ні умов, ні відомостей про факт і дату отримання особою у борг 6 300 доларів США від відповідача, ні зобов`язання повернення вказаної суми, тобто не відповідає вимогам ст.1047, ст.1049 ЦК України щодо змісту розписки, як договору позики, що свідчить про те, що між позивачем та відповідачем відсутні правовідносини за договором позики (а.с.1-5).

Відмовляючи у відкритті провадження у справі з підстав, визначених п.2 ч.1 ст.186 ЦПК України, суддя суду першої інстанції виходив з того, що поданим позовом заявлено вимогу про визнання недійсним договору розписки від 13.03.2016, проте такий спір вже вирішений судом.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується такими міркуваннями. 
Згідно п.2 ч.1 ст.186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.
Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, ухваленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.
Такі висновки щодо застосування норми права викладені у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року (справа № 345/284/16-ц), від 22 травня 2019 року (справа № 640/7778/18).
Як вбачається з рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 28 вересня 2021 року (справа №641/2513/17), ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 13.03.2016 у розмірі 6 300,00 доларів США, що за курсом НБУ на 13.04.2021 складає 175 981,05 грн, пені 24 762,75 грн, проценти річних 26 848,38 грн інфляційні витрати 103 114,26 грн.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 зазначив, що 13.03.2016 між сторонами укладено в простій письмовій формі договір позики терміном до 13 травня 2016 року. Предметом договору є грошові кошти у розмірі 6 300,00 доларів США, по курсу НБУ є 170 000,00 грн, які були передані в момент укладання договору. На теперішній час позивачу борг не повернутий, у зв`язку з чим позивач просив позов задовольнити. 
19 грудня 2018 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , в якій ОСОБА_2 просив визнати договір позики від 13.03.2016 року, укладений між сторонами у вигляді розписки, недійсним внаслідок його вчинення під впливом насильства, посилаючись на те, що в момент укладання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 не був знятий з реєстрації у даній квартирі. Сторони домовилися, що ОСОБА_3 після укладання договору купівлі-продажу та отримання коштів зніметься з реєстрації до 15.01.2016 року. Однак, ні у вказаний строк, ні пізніше ОСОБА_3 не знявся з реєстрації. ОСОБА_2 вимагав, щоб ОСОБА_3 виписався з квартири, але останній почав його шантажувати, погрожувати та вимагав з нього кошти за зняття з реєстрації, відмовлявся знятися з реєстрації без грошей, тобто порушував умови договору купівлі-продажу. Коли ОСОБА_4 запропонував ОСОБА_2 розписку про, ніби-то, борг, якого насправді не було, та пообіцяв, що після він зніметься з реєстрації, ОСОБА_2 знаходячись під моральним, психологічним тиском, сподіваючись, що таким чином зможе вирішити питання про зняття з реєстрації ОСОБА_3 , написав розписку про отримання боргу, але коштів він не брав.
Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 28 вересня 2021 року (справа №641/2513/17) позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти за договором позики у розмірі 175 981 грн 05 коп., пеню у розмірі 24 762 грн 75 коп., 3 % річних у розмірі 26 848 грн 38 коп., всього на суму 227 592 грн 18 коп., та судові витрати у розмірі 4119 грн 09 коп.
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат відмовлено. У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним правочину відмовлено.(а.с.8-13)
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 6 300 доларів США, про що ОСОБА_2 написав розписку у присутності свідка ОСОБА_5 та свідка ОСОБА_6 . Грошові кошти у ОСОБА_3 були від продажу квартири. Надавши оцінку висновкам судових психологічних експертиз, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог   ОСОБА_3 про визнання недійсним правочину. 
Як вбачається з ЄДРСР вказане судове рішення було предметом апеляційного перегляду (https://reyestr.court.gov.ua/Review/105900416). 
Постановою Харківського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 28 вересня 2021 року змінено. Позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 13 березня 2016 року у розмірі 1 300,00 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 37 089,00 грн; 3% річних за період з 13.05.2016 по 28.02.2019 року у розмірі 3 301,42 грн та судовий збір у розмірі 5 362,92 грн, сплачений при поданні апеляційної скарги. В іншій частині позову відмовлено. Рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову залишено без змін.
У постанові Харківського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року зазначено, що «заперечуючи наявність правовідносин позики між сторонами, відповідач зауважував, що підписав розписку під тиском, однак судова колегія критично ставиться до цих доводів, з огляду на наступне.
Згідно висновку судово почеркознавчої експертизи №14308 від 29.08.2019 року ХНДІСЕ ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса рукописний текст розписки від 13.03.2016 року він імені Черенкова - виконаний ОСОБА_2 . Зазначений рукописний текс виконаний без впливу штучних збиваючих факторів. 
Згідно висновку судово психологічної експертизи №14298 від 22.12.2020 року ННЦ «Інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса»: Для ОСОБА_2 особистісна значемість обставин, за яких укладена угода , була суб,єктивно пов.язаною із вирішенням важливого питання (зняття з реєстраційного обліку колишнього власника квартири ОСОБА_1 ) .
ОСОБА_2 з урахуванням визначених обставин , був здатен повною мірою вільно та усвідомлено приймати рішення та реалізувати його своїми діями . 
ОСОБА_2 з урахуванням визначених обставин, здатен був усвідомлювати фактичний зміст власних дій , але не в повній мірі міг передбачити наслідки вчинених ним дій .
ОСОБА_2 був здатен прогнозувати , але не в повній мірі , наслідки власних дій. 
ОСОБА_2 був здатен повною мірою усвідомлено приймати рішення , адекватне ситуації , та повною мірою усвідомлено реалізувати його . 
Згідно висновку експертного психофізіологічного дослідження із застосуванням поліграфа №18609 ННЦ «Інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса» 
- в ході психофізіологічного дослідження із застосуванням поліграфа у ОСОБА_2 психофізіологічні реакції ,які свідчать про те , що він отримував від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 6300 дол. США не виявляються. 
- в ході психофізіологічного дослідження із застосуванням поліграфа у ОСОБА_2 психофізіологічні реакції ,які свідчать про те , що 13.03.2016 року він отримував від ОСОБА_1 грошові кошти готівкою в сумі 6300 дол. США не виявляються. 
- в ході психофізіологічного дослідження із застосуванням поліграфа у ОСОБА_2 психофізіологічні реакції ,які свідчать про те , що він отримував від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 6300 дол. США за розпискою від 13.03.2016 року не виявляються. 
Вербальні твердження ОСОБА_2 відносно того , що грошові кошти за розпискою від 13.03.2016 року йому не передавалися , узгоджуються з його фізіологічними реакціями на перевірочні питання, які були зареєстровані в ході експертного дослідження.
Суд апеляційної інстанції враховує, що відповідач не заперечував сам факт написання зазначеної розписки позивачу, оригінал якої знаходиться у останнього, не ставить питання про справжність підпису на розписці, що могло б свідчить про об`єктивну можливість написання розписки іншою особою. А доводи стосовно вчинення розписки під тиском спростовується проведеними дослідженнями.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що розписка не містить всіх істотних умов, тому її зміст є суперечливим, проте зазначений договір (розписку), судова колегія оцінює як належний і допустимий доказ на підтвердження факту укладення між сторонами договору позики і передачі грошей за цим договором.» 
Таким чином, у межах розгляду справи №641/2513/17 судом вирішений спір за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики (розписки) від 13.03.2016 року.
У позовній заяві, поданій суду у грудні 2021 року, ОСОБА_2 пред`явлені вимоги до ОСОБА_3 про визнання недійсним правочину (розписки) від 13.03.2016 року.
Тобто існує тотожність сторін спору: позивач ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_3 , тотожність предмету спору - матеріально-правова вимога про визнання недійсним правочину (розписки) від 13.03.2016 року і тотожність підстав позову, тобто обставин, якими обґрунтовуються вимоги. 
Відповідно до ст.186 ЦПК України суддя ухвалює рішення, передбачені цією нормою одноособово без виклику учасників справи і без проведення судового засідання, отже твердження апеляційної скарги про постановлення оскаржуваної ухвали без виклику сторін, без проведення судового засідання є необґрунтованими. 
Враховуючи встановлене, конкретні обставини справи і характер спірних правовідносин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не є істотними та такими, що потребують детального аналізу задля забезпечення вимог п.1 ст.6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції не встановлено.
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд 
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника за довіреністю ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу судді Комінтернівського районного суду м.Харкова від 30 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання повного текста постанови апеляційного суду. 

Повний текст постанови виготовлено 26 червня 2023 року

     Головуючий суддя                                                     О. А.Лобов  

     Судді:                                                                          А.І.Дорош

                                                                                    В.М.Триголов