Ухвала 
 
19 квітня 2023 року
м. Київ
 
справа № 201/2485/17
провадження № 61-19307св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
треті особи: Національний банк України, державна організація (установа, заклад) «Фонд гарантування вкладів фізичних осіб»,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи заяви про самовідвід суддів Червинської М. Є. та Коротуна В. М. 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», треті особи: Національний банк України, Державна організація (установа, заклад) «Фонд гарантування вкладів фізичних осіб» про розірвання договорів банківського вкладу, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 
2017 року  у складі судді Ткаченко Н. В. та постанову Дніпровського  апеляційного суду від 10 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Городничої В. С., Красвітної Т. П., Петешенкової М. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі -                          АТ КБ «ПриватБанк») про розірвання договорів, стягнення грошових коштів та компенсації моральної шкоди.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Розірвано договори, укладені між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 від                  29 серпня 2016 року № SAMDNWFD0071281360901; від 04 серпня 2015 року № SAMDNWFD0070750459901; від 30 вересня 2015 року                                                   № SAMDNWFD0070836836201; від 30 вересня 2016 року                                                           № SAMDNWFD0071323132301; від 30 липня 2015 року                                                           № SAMDNWFD0070743984200; від 03 червня 2016 року                                                  № SAMDNWFD0071187728701; від 19 жовтня 2015 року                                                 № SAMDNWFD0070862038901; від 29 січня 2016 року                                                      № SAMDNWFD0071014758201; від 30 травня 2011 року                                                  № SAMDN47000716910743, а також за картковими/поточними рахунками:                № НОМЕР_1 (картка Platinum); № НОМЕР_2 (картка для виплат Голд) № НОМЕР_3 (картка для виплат Голд);                                     № НОМЕР_4 (Бонусний договір); № НОМЕР_5 (картка Platinum); № НОМЕР_6 (картка для виплат Голд). Стягнуто з                         АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 4 801 318,88 грн, 558 152,73 Євро, 21,39 дол. США. У задоволенні позову ОСОБА_1 у частині компенсації моральної шкоди відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 березня 2019 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено, апеляційну скаргу Національного банку України задоволено частково, рішення суду першої інстанції у частині задоволення позову ОСОБА_1 скасовано. 
У задоволенні позову ОСОБА_1 про розірвання договорів банківського вкладу, стягнення грошових коштів відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 18 листопада 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Дніпровського  апеляційного суду від 14 березня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року апеляційні скарги АТ КБ «ПриватБанк» та Національного банку України залишено без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду 
м. Дніпропетровська від 07 грудня 2017 року залишено без змін.
У листопаді 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» подало касаційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня                   2017 року та на постанову Дніпровського апеляційного суду від 
10 листопада 2021 року, в якій просило скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати  Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач), суддів: Зайцева А. Ю., Коротуна В. М., Краснощокова Є. В., Червинської М. Є. від 05 жовтня  2022 року справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2022 року справу повернуто на розгляд Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа № 201/2485/17 (провадження № 61-19307св21) призначено судді-доповідачеві Крату В. І. у складі п`яти суддів Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Коротуна В. М., Краснощокова Є. В.
Судді Крат В. І. та Краснощоков Є. В. заявили про самовідвід з тих підстав, що передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду вони виклали певну позицію щодо застосування норм права.
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від                          08 лютого 2023 року задоволено заяву суддів Крата В. І., Краснощокова Є. В. про самовідвід від участі у розгляді справи та передано її на автоматизований розподіл.
Постановляючи зазначену ухвалу колегія суддів вважала, що судді Крат В. І., Краснощоков Є. В. не можуть брати участь у розгляді справи № 201/2485/17 (провадження № 61-19307св21), оскільки при її передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду в ухвалі від 05 жовтня 2022 року було викладено позицію, що конструкція недійсності договору необхідна для того щоб не допускати  або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. При цьому, очевидно, що в основі конструкції недійсності (нікчемності та оспорюваності), як правило, перебуває порушення норми ЦК чи іншого закону; в тому разі, якщо правочин вчиняється на підставі закону, який по суті «формує» публічний порядок (стаття 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»), оскільки його прийняття  переслідувало легітимну мету запобігання негативному впливу на стабільність банківської системи та вдосконалення системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення  неплатоспроможних банків з ринку, то правочин (договір про придбання акцій укладених на підставі частини шостої статті 41-1 Закону України «Про систему  гарантування вкладів фізичних осіб») не може кваліфікуватися як нікчемний  на підставі статті 228 ЦК України; оспорюваність правочину в своїй основі засновується, як правило, на дотриманні правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах. У випадках, якщо правочин вчиняється на підставі закону (стаття 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»), конструкція оспорюваності правочину не може бути застосована.
При цьому колегія в ухвалі від 05 жовтня 2022 року вважала, що тлумачення статті 1170 ЦК України, з урахуванням принципу розумності та практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що: положення статті 1170 ЦК України мають застосовуватись також щодо припинення майнових прав, в тому числі прав на банківські вклади; Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку» від 16 липня 2015 року № 629-VIII, яким Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» доповнено статтею 41-1, було припинено майнові права; ефективним способом  захисту прав особи пов`язаної з банком у зв`язку з обміном зобов`язань банку перед цими особами на акції додаткової емісії банку та наступним відчуженням акцій неплатоспроможного банку Міністерства фінансів України у повному обсязі (або частку, яка не належить державі) за 1 грн, майнові права якої припинені на підстав статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»  в редакції Закону України № 629-VIІ є відшкодування шкоди; належним відповідачем за вимогою про відшкодування шкоди у разі прийняття закону, що припиняє майнові права, є держава; з точки зору вимог ефективного способу захисту виключається застосування конструкцій нікчемності чи оспорюваності договорів про придбання акцій укладених на підставі частини шостої статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
У подальшому здійснено повторний автоматизований розподіл справи між суддями, справ призначено судді-доповідачеві Зайцеву А. Ю., визначено суддів, які входять до складу колегії: Ігнатенко В. М., Карпенко С. О.,       Коротун В. М., Тітов М. Ю.
Перед початком розгляду справи по суті суддя Зайцев А. Ю. заявив самовідвід у зв`язку з тим, що задовольняючи самовідвід суддів Крата В. І., Краснощокова Є. В., колегія суддів Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду дійшла висновку, що вказані судді підлягають відводу з тих підстав, що передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду вони виклали певну позицію щодо застосування норм права, а суддя               Зайцев А. Ю. також був у складі колегії в цій справі під час постановлення ухвали від 05 жовтня 2022 року, якою справу було передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від                          15 лютого 2023 року задоволено заяву судді Зайцева А. Ю.  про самовідвід від участі у розгляді справи та передано її на автоматизований розподіл. 
Постановляючи зазначену ухвалу колегія суддів вважала, що суддя               Зайцев А. Ю. не може брати участь у розгляді справи № 201/2485/17 (провадження № 61-19307св21), оскільки при її передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду в ухвалі від 05 жовтня 2022 року було викладено певну позицію щодо застосування норм права, а суддя Зайцев А. Ю. був 
у складі колегії в цій справі під час постановлення ухвали про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
У подальшому здійснено повторний автоматизований розподіл справи між суддями, справ призначено судді-доповідачеві Червинській М. Є., визначено суддів, які входять до складу колегії: Ігнатенко В. М., Карпенко С. О.,       Коротун В. М., Тітов М. Ю.
Перед початком розгляду справи по суті судді Червинська М. Є. та 
Коротун В. М. заявили самовідвід у зв`язку з тим, що задовольняючи самовідвід суддів Крата В. І., Краснощокова Є. В., а у подальшому судді Зайцева А. Ю., колегія суддів Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду дійшла висновку, що вказані судді підлягають відводу з тих підстав, що передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду вони виклали певну позицію щодо застосування норм права, а вказані судді були у складі колегії в цій справі під час постановлення ухвали від 05 жовтня 2022 року, якою справу було передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо 
є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді (пункт 5 частини першої статті 36 ЦПК України).
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року, кожен має право при визначенні його цивільних прав і обов`язків на справедливий публічний розгляд справи протягом розумного строку незалежним 
і безстороннім судом, створеним на підставі закону.
Згідно із Бангалорськими принципами поведінки суддів, схвалених резолюцією 2006/23 Економічної і Соціальної Ради ООН від 27 липня 
2006 року, об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття. Суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо для нього не є можливим винесення об`єктивного рішення 
у справі, або в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли 
б виникнути сумніви в неупередженості судді.
Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, для визначення неупередженості суду належить виходить не тільки з суб`єктивного критерію, але й об`єктивного підходу, який визначає, чи були забезпечені достатні гарантії, аби виключити будь-які законні сумніви 
з цього приводу (Рішення у справі Ferrantelli et Santangelo).
Також у своєму рішенні «Газета Україна-центр» проти України» Європейський суд з прав людини наголошував, що відповідно до усталеної практики Суду існування безсторонності для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції повинно визначатись на підставі суб`єктивного і об`єктивного критеріїв. У контексті суб`єктивного критерію особиста безсторонність судді презюмується, поки не доведено протилежного. У контексті об`єктивного критерію слід визначити чи існували переконливі факти, які могли 
б викликати сумніви щодо безсторонності суддів. З огляду на це, навіть зовнішні прояви можуть бути важливими, або іншими словами, «правосуддя має не тільки чиниться, також має бути видно, що воно чиниться». На кону стоїть довіра, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти 
в громадськість (пункти 28-32).
Презумпція особистої неупередженості судді діє доти, доки не з`являться докази на користь протилежного.
Згідно з об`єктивним критерієм необхідно встановити, чи існують факти, які можна встановити та які можуть ставити під сумнів безсторонність судді. Вирішальним при цьому є те, чи можуть бути побоювання учасників справи щодо відсутності безсторонності у певного судді об`єктивно виправдані.
З підстав, зазначених у статтях 36, 37, 38 ЦПК України, суддя, секретар судового засідання, експерт, спеціаліст, перекладач зобов`язані заявити самовідвід (частини перша статті 39 ЦПК України).
Згідно з частиною дев`ятою статті 40 ЦПК України питання про самовідвід судді вирішується в нарадчій кімнаті ухвалою суду, що розглядає справу. 
З метою уникнення щонайменших сумнівів у об`єктивності та неупередженості суду при розгляді касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк», забезпечення довіри учасників справи № 201/2485/17 до судових рішень Верховного Суду, заяви суддів Червинської М. Є. та Коротуна В. М. про самовідвід підлягають задоволенню.
Керуючись статтею 36, 40 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду 
УХВАЛИВ:
Заяви суддів Червинської М. Є. та Коротуна В. М. про самовідвід у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», реті соби: Національний банк України, Державна організація (установа, заклад) «Фонд гарантування вкладів фізичних осіб» про розірвання договорів банківського вкладу, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2017 року та на постанову Дніпровського апеляційного суд від 10 листопада 2021 року задовольнити.
Передати справу для проведення повторного автоматизованого розподілу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	М. Є. Червинська	
Судді:	В. М. Ігнатенко	
 	С. О. Карпенко	
 	В. М. Коротун	
 	М. Ю. Тітов