Постанова
Іменем України 
 
06 квітня 2023 року
м. Київ
 
справа № 755/14886/17
 
провадження № 61-4151св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю., 
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є акціонерне товариство «Альфа-Банк»;
відповідач -  ОСОБА_1 ;
 
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 листопада 2021 року у складі судді Виниченко Л. М. та постанову Київського апеляційного суду від 25 січня 2022 року у складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Андрієнко А. М., Нежури В. А.
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.  Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2017 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.
Позовна заява мотивована тим, що 22 серпня 2007 року між акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБСР «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та                      ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 37 908 доларів США зі сплатою 12% річних до 21 серпня 2014 року. Кредит надавався для оплати придбаного автомобіля марки TOYOTA, модель RAV 4, 2007 року випуску, згідно з договором купівлі-продажу транспортного засобу від 07 серпня 2007 року № 7145, укладеним 
з ТОВ «Автосаміт ЛТД». 
У порушення умов кредитного договору ОСОБА_1 свої зобов`язання належним чином не виконала, унаслідок чого станом на 17 лютого 2017 року у неї утворилась заборгованість за кредитом у розмірі 79 491 доларів                           63 центи США, що еквівалентно 2 145 374 грн 47 коп., з яких: заборгованість по сумі кредиту 28 727 доларів 72 центи США; за відсотками - у розмірі    31 105 доларів 04 центи США; по пені за несвоєчасне повернення кредиту - у розмірі 9 789 доларів 77 центів США; по пені за несвоєчасне повернення відсотків - у розмірі 9 869 доларів 10 центів США.
Заочним рішенням Дніпровський районний суд м. Києва від 26 серпня                   2015 року у справі № 755/26903/14-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь АКБСР «Укрсоцбанк» суму заборгованості за договором кредиту                              від 22 серпня 2007 року: за кредитом - 28 727 доларів 72 центи США; за відсотками - 21 129 доларів 52 центи США; по пені за несвоєчасне повернення кредиту - 4 019 доларів 71 центи США; пені за несвоєчасне повернення відсотків - 2 938 доларів 64 центи США.
З урахуванням рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 серпня 2015 року банк просив стягнути з ОСОБА_1 відсотки за кредитом у розмірі 9 975 доларів 52 центи США, що є ціною позову, як різниця між нарахованими відсотками за користування кредитом станом на 17 лютого                          2017 року та стягнутими вказаним судовим рішенням відсотками.
Ураховуючи викладене, банк просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 9 975 доларів                     52 центи США, а також понесені банком судові витрати.
 
Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанції 
 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 листопада                             2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду                     від 25 січня 2022 року, у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» відмовлено.
Рішення місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що банк, звернувшись із вимогою про дострокове виконання основного зобов`язання, реалізував своє право на пред`явлення вимоги в порядку частини другої статті 1050 ЦК України, та змінив строк виконання в повному обсязі кредитного зобов`язання відповідачки, а отже, у позивача припинилося право нараховувати проценти за кредитом.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У травні 2022 року АТ «Альфа-Банк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просило оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове судове рішення, яким позов банку задовольнити.
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25  січня 2022 року у справі № 761/16124/15, від 18  січня 2022 року у справі № 910/17048/17, від 19  лютого 2020 року у справі № 755/9215/15, постанові Верховного Суду від 19 квітня 2021 року у справі № 748/41/20 тощо, що передбачають вимоги пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2022 року відкрито касаційне провадження в указаній справі й витребувано цивільну справу 
№ 755/14886/17 із Дніпровського районного суду м. Києва. 
 
У серпні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що ухвалення рішення про стягнення заборгованості не припиняє зобов`язання за кредитним договором не змінює основне зобов`язання, та банк не втрачає свого права на стягнення відсотків за кредитним договором.
Також банк не погоджувався із розподілом судових витрат, вважало, що заявлені відповідачем витрати на правничу допомогу документально не є підтвердженими, а отже відсутні підстави для відшкодуванні таких витрат.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У серпні 2022 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - подав відзив на касаційну скаргу в якому зазначив, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, підстави для скасування судових рішень відсутні. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
22 серпня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту на купівлю автотранспортних засобів, відповідно до умов якого банк надав відповідачу грошові кошти в сумі 37 908 доларів США зі сплатою відсотків за користування коштами в розмірі 12 % річних з кінцевим терміном повернення грошей до 21 серпня 2014 року (а. с. 4-6, т. 1).
 
Кредит надавався для оплати придбаного автомобіля марки TOYOTA, модель RAV 4, 2007 року випуску, згідно з договором купівлі-продажу транспортного засобу від 07 серпня 2007 року № 7145, укладеним з ТОВ «Автосаміт ЛТД»                   (а. с. 4, 7, т. 1).
 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 03 березня                  2016 року, у справі № 755/26903/14-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь                                              ПАТ «Укрсоцбанк» суму заборгованості станом на 06 серпня 2014 року                           у розмірі 56 815 доларів 58 центи США, що еквівалентно 701 949 грн 65 коп., з яких тіло кредиту у розмірі 28 727 доларів 72 центи США, заборгованість по відсоткам у розмірі 21 129 доларів 52 центи США, пеня за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 4 019 доларів 71 центи США та пеня за несвоєчасне повернення відсотків у розмірі 2 938 доларів 64 центи США, що еквівалентно 36 306 грн 50 коп. Вирішено питання розподілу судових витрат (а.с. 13-14, т. 1).
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з пунктами 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до вимог частин першої, другої статті 400 ЦПК України Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
 
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
 
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
 
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
 
Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва               від 26 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду                      м. Києва від 03 березня 2016 року, у справі № 755/26903/14-цстягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» суму заборгованості станом на 06 серпня 2014 року у розмірі 56 815 доларів 58 центи США, що еквівалентно                           701 949 грн 65 коп., з яких тіло кредиту у розмірі 28 727 доларів 72 центи США, заборгованість по відсоткам у розмірі 21 129 доларів 52 центи США, пеня за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 4 019 доларів 71 центи США та пеня за несвоєчасне повернення відсотків у розмірі 2 938 доларів 64 центи США, що еквівалентно 36 306 грн 50 коп. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Відтак, ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа Банк», використало право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку. 
 
Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, із чим погодився й суд, який задовольнив позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк».
 
Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. 
 
Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
 
Якщо за рішенням про стягнення заборгованості за кредитним договором сума боргу указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.
 
Такий висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).
 
У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Встановивши, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва                     від 26 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду                      м. Києва від 03 березня 2016 року, у справі № 755/26903/14-цстягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» суму заборгованості станом на 06 серпня 2014 року у розмірі 56 815 доларів 58 центи США, що еквівалентно                           701 949 грн 65 коп., з яких тіло кредиту у розмірі 28 727 доларів 72 центи США, заборгованість по відсоткам у розмірі 21 129 доларів 52 центи США, пеня за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 4 019 доларів 71 центи США та пеня за несвоєчасне повернення відсотків у розмірі 2 938 доларів 64 центи США, що еквівалентно 36 306 грн 50 коп., суди дійшли правильного висновку про відмову у позові банку, оскільки,пред?явивши позов у 2014 році про стягнення кредитної заборгованості, банк змінив строк виконання основного зобов?язання. При цьому банк визначився із розміром кредитної заборгованості (станом на 06 серпня 2014 року), який не підлягає перерахунку. 
 
Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що неправомірне поновлення строку на звернення із заявою про перегляд заочного рішення стало підставою для застосування правової позиції Верховного Суду, яка на момент вирішення спірних правовідносин не існувала, що, у свою чергу, стало підставою для відмови у позові. Підставою для застосування чи не застосування відповідних позицій Верховного Суду та норм права є новий розгляд справи по суті після скасування заочного рішення, а не факт поновлення строку на звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення.
 
Посилання касаційної скарги на безпідставне стягнення судових витрат на правову допомогу, безпідставні, оскільки стороною відповідача документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, розрахунок таких витрат, платіжні документи про оплату таких послуг, тому у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат. При цьому, установивши, що справа, яка переглядається не є складною, її розгляд проводився у спрощеному позовному провадженні, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, понесених позивачем у розмірі 9 500 грн.
 
Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував, не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права чи неправильно застосовані норми матеріального права.
 
Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають, а направлені виключно на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.
 
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 листопада 2021 рокута постанову Київського апеляційного суду від 25 січня 2022 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                           О. М. Осіян
 
О. В. Білоконь 
 
Н. Ю. Сакара