ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4608/23 Справа № 201/5339/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Батманова В. В. Доповідач - Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2023 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.
при секретарі – Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа Обслуговуючий кооператив Житлово-будівельний кооператив № 87 «Університет» про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2022 року  ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Дніпровської міської ради, третя особа Обслуговуючий кооператив Житлово-будівельний кооператив № 87 «Університет» про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.
Позов мотивовано тим, що з 1995 року позивач безперервно володіє і користується нежитловим приміщенням на цокольному поверсі будинку АДРЕСА_1 площею 25,3 кв.м. у місті Дніпро, що проектувалося як «червоний куточок». Колишній чоловік ОСОБА_2 01 березня 1995 року підписав з житлово - будівельним кооперативом «Університет» договір про передачу в користування приміщення цокольного поверху в будівлі за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 26 кв. м., власником якої є ЖБК. Проте ЖБК «Університет» на це приміщення ніколи жодних прав не мав. Це підтверджується відповіддю Дніпропетровської філії Українського державного проектного інституту «Укрміськбудпроекг» № 10037/ 167 від 13 листопада 1970 року на запит тодішнього голови кооперативу ОСОБА_3 згідно якої приміщення «червоного куточка» і котельної належать до будинку «Авіазагону» і за замовленням ЖБК - 87 «Університет» не проектувалися. З 2001 року позивач з ОСОБА_2 фактично перестали жити разом, а 18 липня 2009 року Жовтневим відділом РАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції шлюб між ними було офіційно розірвано. Позивач до цього часу продовжує користуватись вказаним приміщенням, а відтак просить суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на нежитлове приміщення на цокольному поверсі будинку АДРЕСА_1 площею 25,3 квадратних метра у місті Дніпро.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що позивач знав, що користується майном, яке належить ОК ЖБК № 87 «Університет», оскільки колишнім чоловіком позивача договір укладено саме з ними, таким чином, добросовісність заволодіння вищезазначеним майном — відсутня. Таким чином, позивач не довів факт набуття ним права власності за набувальною давністю, оскільки він не надав суду доказів про добросовісне заволодіння ним зазначеним майном, а також ним не дотриманий порядок набуття права власності.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що з 1995 року позивач безперервно володіє і користується нежитловим приміщенням на цокольному поверсі будинку АДРЕСА_1 площею 25,3 квадратних метра у місті Дніпро.
Колишній чоловік позивача - ОСОБА_2 01 березня 1995 року підписав з житлово - будівельним кооперативом «Університет» договір про передачу в користування приміщення цокольного поверху в будівлі за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 26 кв. метра, власником якої є ЖБК.
З 2001 року позивач з ОСОБА_2 фактично перестали жити разом, а 18 липня 2009 року Жовтневим відділом РАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції шлюб між ними було офіційно розірвано, проте позивач до цього часу продовжує користуватись вказаним приміщенням.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд обґрунтовано виходив з того, що позивач знав, що користується майном, яке належить ОК ЖБК № 87 «Університет», оскільки колишнім чоловіком позивача договір укладено саме з ними, таким чином, добросовісність заволодіння вищезазначеним майном — відсутня. Таким чином, позивач не довів факт набуття ним права власності за набувальною давністю, оскільки він не надав суду доказів про добросовісне заволодіння ним зазначеним майном, а також ним не дотриманий порядок набуття права власності.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Частиною 1 ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном – протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Так, згідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно, роз`яснень, викладених у п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 “Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав” особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.
При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).
Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ “Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав” № 5 від 7 лютого 2014 року при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).
Отже, задоволення вимог про визнання права власності на нерухоме майно на підставі статті 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. За набувальною давністю може бути отримано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, власник якого невідомий або відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризики настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.
Таким чином, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, який відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив з того, що позивач знав, що користується майном, яке належить ОК ЖБК № 87 «Університет», оскільки колишнім чоловіком позивача договір укладено саме з ними – тому в даному випадку виключається можливість застосування інституту набувальної давності.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не можуть слугувати підставою для задоволення позову та визнання права власності за набувальною давністю, не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом не встановлено і не з`ясовано те,чи належить спірне нежитлове приміщення ОК “ЖБК № 87 “Університет”, а якщо й належить то на якій правові        й підставі, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки спірне нерухоме майно є допоміжним приміщенням, а отже належить всім власникам квартир в будинку на праві спільної сумісної власності.
Позивачка почала користуватись спірним нерухомим майном лише після укладання договору оренди такого майна її чоловіком, тобто за наявності титулу, а отже до спірних правовідносин не можливо застосувати норми закону щодо набувальної давності.
Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Вирішуючи спір, суд повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові.
Отже, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.
Доводи апеляційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволенню.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2023 року — залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко