Постанова
Іменем України 
 
14 червня 2023 року
м. Київ
 
справа № 161/20677/21
 
провадження № 61-4962 св 23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідачі: ОСОБА_2 , Волинський національний університет імені Лесі Українки;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 січня 2023 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 лютого 2023 року у складі судді Присяжнюк Л. М., постанову Волинського апеляційного суду від 21 березня 2023 року у складі колегії суддів: Данилюк В. А., Киці С. І., Шевчук Л. Я.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 

 
 
Короткий зміст заяви 
 
У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Волинського національного університету імені Лесі Українки (далі -ВНУ ім. Лесі Українки) про виселення.
 
Позовна заява обґрунтована тим, що на підставі ордеру від 03 травня 2007 року їй - асистенту кафедри музично-теоретичних дисциплін                               ВНУ ім. Лесі Українки та ОСОБА_2 - завідувачу сектору історичної літератури ВНУ ім. Лесі Українки було надано по ліжко-місцю у кімнаті                                       АДРЕСА_1 . Вона зареєстрована та проживає у вказаній кімнаті гуртожитку. Після народження дитини у вересні 2008 року вона неодноразово зверталась до адміністрації університету для вирішення питання про надання їй жилого приміщення з метою покращення житлових умов. Разом з тим, 11 травня 2016 року ОСОБА_2 було видано ордер № 119 на право зайняття вказаної кімнати в цілому, без її відселення та надання іншого жилого приміщення.
Постановою Волинського апеляційного суду від 13 жовтня 2020 року у цивільній справі № 161/19974/19 виданий ОСОБА_2 ордер                                  від 11 травня 2016 року № 119 визнаний недійсним, а тому вважає, що відповідачка втратила правову підставу для проживання у спірній кімнаті.
Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд виселити ОСОБА_2 з жилого приміщення, житловою площею 12,0 кв. м, яке складається з однієї кімнати № НОМЕР_1 (до зміни нумерації № 912-2) по  АДРЕСА_2 . 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 січня 2023 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 21 березня 2023 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Суди виходили із того, що оскільки ОСОБА_2 постійно та протягом тривалого часу проживає у гуртожитку по АДРЕСА_2 , була звільнена з роботи з об`єктивних підстав, що не входять до переліку підстав для виселення, зазначеному у частині другій статті 132 ЖК України, має дійсний ордер від 03 травня 2007 року на зайняття ліжко-місця у спірній кімнаті гуртожитку, який не скасовувався, не змінювався та не визнавався недійсним, тому підстави для виселення відповідачки із займаного нею житлового приміщення відсутні. 
 
Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 лютого 2023 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 21 березня 2023 року, заяву представника                                ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задоволено частково. 
Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, пов`язані з правничою допомогою, у розмірі 6 000 грн. 
У задоволенні інших вимог заяви відмовлено.
 
Додаткове рішення суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, мотивовано тим, що відповідачка користувалася правовою допомогою під час розгляду справи у суді першої інстанції й понесла витрати на правничу допомогу, на підтвердження яких надала відповідні докази. Суд першої інстанції, з урахуванням критерію реальності адвокатських витрат, зважаючи на складність справи та витрачений адвокатом час на виконання відповідних робіт (надання послуг), їх обсяг, дійшов висновку про зменшення розміру заявлених до стягнення зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу з 10 000 грн до 6 000 грн.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У квітні 2023 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 січня 2023 року та постанову Волинського апеляційного суду від 21 березня 2023 року скасувати й ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити; додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 лютого 2023 року та постанову Волинського апеляційного суду від 21 березня 2023 року скасувати й передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Підставами касаційного оскарження указаних судових рішень заявник зазначає порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд необґрунтовано відхилив клопотання про огляд оригіналу довідки про доходи ОСОБА_1 , які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано цивільну справу № 161/20677/21 із Луцького міськрайонного суду Волинської області.
У травні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду. 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2023 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанції не врахували положення частини другої статті 117 ЖК України, якою передбачено, що у випадках визнання ордера на жиле приміщення недійсним з інших підстав (у даному випадку внаслідок неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення на підставі статті 59 ЖК України), крім випадку, передбаченого частиною першою цієї статті, громадяни, зазначені в ордері, підлягають виселенню з наданням іншого жилого приміщення або приміщення, яке вони раніше займали. Отже, визнання недійсним у судовому порядку ордера на жиле приміщення з вищевказаної підстави тягне за собою безумовне застосування правових наслідків - виселення особи з наданням іншого жилого приміщення або приміщення, яке вона раніше займала. За таких обставин вважала висновок суду про те, що визнання недійсним ордеру на право зайняття жилого приміщення у спірній кімнаті, виданого відповідачці 11 травня 2016 року, не є підставою для її виселення, суперечить вимогам закону.
Також заявник вказувала, що не погоджується зі стягнутими судом першої інстанції витратами на правничу допомогу, оскільки суд відмовив у задоволенні усного клопотання її представника про огляд оригіналу довідки про її доходи.
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судами встановлено, що з грудня 2000 року по листопад 2016 року ОСОБА_2 працювала у Східноєвропейському національному університеті імені Лесі Українки (раніше - ВДУ ім. Лесі Українки, наразі - ВНУ ім. Лесі Українки) на різних посадах; з 02 грудня 2016 року її звільнено з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України за скороченням штату працівників, що підтверджується записами трудової книжки ОСОБА_2 (а. с.148-156, т. 1).
Згідно з рішенням спільного засідання адміністрації та президії профкому працівників Волинського державного університету імені Лесі Українки                             від 11 квітня 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надано по ліжко-місцю у кімнаті № 912-2 гуртожитку АДРЕСА_3 .
 
03 травня 2007 року ВНУ ім. Лесі Українки видав ОСОБА_1 ордер № п3/18 на право зайняття житлового приміщення в гуртожитку ВНУ ім. Лесі Українки. ОСОБА_2 також 03 травня 2007 року отримала ордер на право зайняття житлового приміщення в гуртожитку ВНУ ім. Лесі Українки.
 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають зареєстроване місце проживання у кімнаті АДРЕСА_4 .
 
У гуртожитку по АДРЕСА_2 була змінена нумерація кімнат - з № 912-2 на № 104-2.
 
Гуртожиток АДРЕСА_3 належить державі Україна в особі Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України на праві державної власності. Право оперативного управління належить Східноєвропейському національному університету імені Лесі Українки. Вказані обставини підтверджуються свідоцтвом про право власності, виданим 22 березня 2011 року на підставі рішення виконкому Луцької міської ради від 17 березня 2011 року № 218-8, та витягом про державну реєстрацію права власності від 25 травня 2011 року.
 
Доказів зміни статусу вказаного гуртожитку у житловий будинок, зокрема відповідного рішення органу місцевого самоврядування, суду не надано.
 
11 травня 2016 року Східноєвропейським національним університетом імені Лесі Українки (раніше - ВДУ ім. Лесі Українки, наразі - ВНУ ім. Лесі Українки), ОСОБА_2 було видано ордер № 119 на право зайняття жилого приміщення, жилою площею 12,0 кв. м, яке складається з однієї кімнати № НОМЕР_1 у комунальній квартирі по АДРЕСА_2 .
 
Вказані обставини встановлені також постановою Волинського апеляційного суду від 13 жовтня 2020 року у цивільній справі № 161/19974/19, якою визнано недійсним ордер від 11 травня 2016 року № 119, виданий Східноєвропейським національним університетом імені Лесі Українки на ім`я ОСОБА_2 на право зайняття жилого приміщення, жилою площею 12,0 кв. м, яке складається з однієї кімнати № НОМЕР_1 у комунальній квартирі по АДРЕСА_2 .
 
2.     Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
 
Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 ЦК України).
 
Згідно з частиною другою статті 128 ЖК України жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету.
 
На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу (стаття 129 ЖК України).
 
У разі визнання ордера на жиле приміщення недійсним внаслідок неправомірних дій осіб, які одержали ордер, вони підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. У випадках визнання ордера на жиле приміщення недійсним з інших підстав, крім випадку, передбаченого частиною першою цієї статті, громадяни, зазначені в ордері, підлягають виселенню з наданням іншого жилого приміщення або приміщення, яке вони раніше займали (стаття 117 ЖК України).
 
Робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення (стаття 124 ЖК України).
 
За правилами частин першої-четвертої статті 132 ЖК України, сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Надаване громадянам у зв`язку з виселенням з гуртожитку інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу.
 
Відповідно до статті 125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема, осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», сфера дії цього Закону поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу.
 
Забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, які були на правових підставах вселені в гуртожиток і фактично проживають у гуртожитку, без попереднього надання їм (їхнім сім`ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
 
Виселення, переселення чи відселення громадян з гуртожитків відповідно до цього Закону допускається лише у випадку визнання гуртожитку таким, що перебуває в аварійному стані або в стані, непридатному для проживання людей, на підставі рішення, прийнятого відповідно до частини першої статті 20 цього Закону (частини перша, третя статті 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»).
 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
 
Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Судами встановлено, що з грудня 2000 року по листопад 2016 року ОСОБА_2 працювала у Східноєвропейському національному університеті імені Лесі Українки (раніше - ВДУ ім. Лесі Українки, наразі - ВНУ ім. Лесі Українки) на різних посадах; з 02 грудня 2016 року її звільнено з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України за скороченням штату працівників, що підтверджується записами трудової книжки ОСОБА_2 . 
 
Згідно з рішенням спільного засідання адміністрації та президії профкому працівників Волинського державного університету імені Лесі Українки                             від 11 квітня 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надано по ліжко-місцю у кімнаті № 912-2 гуртожитку АДРЕСА_3 .
 
На підставі вказаного рішення, 03 травня 2007 року ВНУ ім. Лесі Українки видав ОСОБА_1 ОСОБА_2 ордери на право зайняття житлового приміщення в гуртожитку ВНУ ім. Лесі Українки.
 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають зареєстроване місце проживання у кімнаті АДРЕСА_4 .
 
Також судами встановлено, що гуртожиток АДРЕСА_3 належить державі Україна в особі Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України на праві державної власності. Право оперативного управління належить Східноєвропейському національному університету імені Лесі Українки (раніше - ВДУ ім. Лесі Українки, наразі - ВНУ ім. Лесі Українки). 
 
Доказів зміни статусу вказаного гуртожитку у житловий будинок, зокрема відповідного рішення органу місцевого самоврядування, матеріали справи не містять.
 
Отже, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у рівних умовах щодо користування спірною кімнатою АДРЕСА_5 на підставі виданих ним у 2007 році ордерів.
 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши оцінку доказам у їх сукупності, доводам сторін спору, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для виселення ОСОБА_2 із займаного нею житлового приміщення.
 
Суди обґрунтовано виходили із того, що визнання недійсним у судовому порядку ордеру, виданого відповідачці 11 травня 2016 року на спірну кімнату, не є підставою для її виселення, оскільки ОСОБА_2 має дійсний ордер від 03 травня 2007 року на зайняття ліжко-місця у спірній кімнаті гуртожитку, який не скасовувався, не змінювався та не визнавався недійсним. 
 
Отже, судами встановлено, що ОСОБА_2 на законних підставах користування спірною кімнатою у гуртожитку і підстави для її виселення відсутні.
 
Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
 
Порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, судами проведена належна правова оцінка доказів.
 
Таким чином, оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій по суті спору у межах доводів касаційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, і суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
 
Щодо оскарження додаткового рішенняЛуцького міськрайонного суду Волинської області від 15 лютого 2023 року
 
Відповідно до частини першої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
 
Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
 
У частинах першій-третій статті 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою щодо суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
 
Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
 
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).
 
Відповідно до частин четвертої-шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
 
За правилами частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).
 
Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
 
Встановлено, що на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 10 000 грн та їх відшкодування за рахунок ОСОБА_1 , відповідач надала договір про надання правової допомоги від 19 вересня 2022 року, укладений з між адвокатом Стецюком О. В. та Кожедуб О. М.; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ВЛ № 782 від 04 жовтня 2013 року; ордер про надання правничої (правової) допомоги від 19 вересня 2022 року та звіт про виконання роботи (детальний опис робіт) із зазначенням вартості наданих послуг, що відповідає домовленості сторін та умовам договору про надання правової допомоги від 19 вересня 2022 року                        (пункт 3.1.) у розмірі 10 000 грн.
 
31 січня 2023 року від відповідачки надійшла заява про ухвалення додаткового рішення у цій справі, у якій вона просила стягнути з позивачки на її користь понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн.
 
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
 
У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі
№ 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
 
Верховний Суд у справах № 905/1795/18 та № 922/2685/19 неодноразово зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
 
Виходячи з вищевказаного, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з обставин даної справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для зменшення їх розміру та стягнення з позивачки на користь відповідачки витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 грн.
 
Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні усного клопотання її представника про огляд оригіналу довідки про її доходи, оскільки позивачка не була позбавлена можливості надати відповідні докази разом із відзивом на заяву про ухвалення додаткового рішення. При цьому Верховний Суд звертає увагу, що суд першої інстанції зменшив завлений до стягнення розмір витрат на правничу допомогу з 10 000 грн до 6 000 грн, беручи до уваги принцип пропорційності розподілу судових витрат, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру.
 
Інші доводи, наведені у касаційній скарзі, висновків апеляційного суду не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій не впливають, а спрямовані на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції за загальним правилом частини першої статті 400 ЦПК України, оскільки Верховний Суд не вправі встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують. 
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 січня 2023 року, додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 лютого 2023 року та постанову Волинського апеляційного суду від 21 березня 2023 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь 
                                                                                                            
                                                                                                            О. М. Осіян
 
                                                                                                            Н. Ю. Сакара
 
                                                                                                    В. В. Шипович