Справа № 450/2354/22                        Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є. 
Провадження № 22-ц/811/2773/22                Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       11 квітня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - судді Ніткевича А.В.
               суддів - Бойко С.М., Копняк С.М. 
               секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.
               з участю представника позивачки ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 – адвоката Брона Мар`яни Василівни на заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 жовтня 2022 року в складі судді Мусієвського В.Є. у справі за позовом ОСОБА_2 до Зимноводівської сільської ради Львівського району Львівської області про визнання права власності на нерухоме майно,-
встановив:
У серпні 2022 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача Зимноводівської сільської ради Львівського району Львівської області про визнання права власності на нерухоме майно.
Вимоги обгрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_3 . Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшла частка земельної ділянки площею 0,0877 га, кадастровий № 4623681600:01:002:0102, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , майно. 
На випадок своєї смерті батько склав заповіт, яким заповів їй належне йому майно. Вона звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, у зв`язку з чим заведено спадкову справу. Для отримання свідоцтва про право на спадщину вона подала нотаріусу державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 551807 від 19 грудня 2007 року. Однак, листом нотаріуса, яким заведено спадкову справу, їй рекомендовано звернутись до суду з огляду на те, що у державному акті зазначено двох власників земельної ділянки, а саме її та ОСОБА_3 , без визначення часток у праві власності. 
Просила визнати за нею право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0877 га, кадастровий № 4623681600:01:002:0102, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , як співвласника спільної сумісної власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, а також визнати за нею право власності на 1/2 частку вказаної земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її батька ОСОБА_3 .
Заочним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 жовтня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.
Рішення оскаржила ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Брона М.В., вважає рішення необгрунтованим, невмотивованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального правва.
Зазначає, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про те, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту порушеного права, оскільки на його думку, належним способом захисту є визначення часток у майні. Судом проігноровано та не надано належної оцінки посиланню позивача на правовий висновок Верховного Суду у справі №570/997/19 від 09.07.2021, в якому зазначено, що визначення судом частки співвласника у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права та обов`язки особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень ст. 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захистити свої права шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. 
Аналогічні висновки неодноразово були викладені в інших постановах, зокрема у постанові Верховного Суду від 28.07.2021 у справі №346/5216/18 зазначено аналогічну правову позицію про те що визначення судом частки за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, а також додатково зазначено, що згідно із п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. 
В порушення зазначених положень закону та всупереч релевантної практики Верховного Суду, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що на момент ухвалення рішення ОСОБА_3 помер, тому відповідно до ч.4 ст. 25 ЦК України його цивільна правоздатність припинилася, що свідчить про неможливість визначення права власності на 1/2 частку у спірній земельній ділянці за померлою особою.
Крім того, вказаний спосіб захисту не є ефективним у розумінні положень ст. 16 ЦК України та не призведе до відновлення порушених прав позивача, за захистом якого вона звернулась. 
Просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 жовтня 2022 року та прийняте нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 . 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
Відповідно до ч.3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву не перешкоджає перегляду судового рішення. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав. 
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту свого права шляхом визнання права власності на спірну земельну ділянку, частина якої належить їй на праві власності, оскільки належним способом захисту у даному спорі є визначення часток у майні.
При цьому, суд врахував роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладені в п. 3.4. Інформаційного листа № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, де зазначено, що у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Зі змісту ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. 
Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України судова колегія враховує таке.
Судом встановлено, що згідно із державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ №551807, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є співвласниками на праві спільної сумісної власності земельної ділянки площею 0,0877 га у межах згідно з планом у АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, видано Свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , від 11.01.2021 Виконавчим комітетом Зимноводівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області.
У день смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на належне йому майно.
12 січня 2006 року, ОСОБА_3 на випадок своє смерті зробив заповідальне розпорядження, яким все свє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, та взагалі те, що буде йому належати на день смерті, на що за законом матиме право, заповів своїй доньці гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Даний заповіт посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Копійчак Є.В. та зареєстрований реєстрі за №9.
У встановлений законом шестимісячний строк, а саме 15.06.2021 ОСОБА_2 звернулась із заявою про прийняття спадщини. Приватним нотаріусом Львівського районного нотаріального округу Копійчак Є.В. заведено спадкову справу №17/2021.
На звернення ОСОБА_2 про видачу свідоцтва про право на спадщину, приватний нотаріус Львівського районного нотаріального округу Копійчак Є.В. рекомендував позивачці звернутися до суду у зв`язку з тим, що в державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 551807, виданому 19 грудня 2007 року, зазначено двох власників земельної ділянки площею 0,0877 га, кадастровий № 4623681600:01:002:0102, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , а саме ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , без визначення розміру часток.
Звертаючись до суду з позовною заявою ОСОБА_2 свої вимоги обгрунтовувала тим, що що вона позбавлена можливості отримати свідоцтво на спадщину на земельну ділянку, внаслідок відсутності визначення частки у спадковому майні земельній ділянці за кадастровим номером №4623681600:01:002:0102, яка належить на праві спільної сумісної власності: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.
При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Відповідно до положень статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). 
Право спадкування тісно пов`язане з правом власності, оскільки спадкування є одним із найпоширеніших способів набуття права власності і відповідно є захистом цього права. Фактично спадкування це правонаступництво, за яким відбувається перехід прав та обов`язків від особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), визначених або самим спадкоємцем за життя (заповіт ), або які стали такими за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
Якщо до спадкової маси (спадщини) входить земельна ділянка, яка належала спадкодавцю на праві власності або користування, то відповідно до статті 1225 Цивільного кодексу України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.
Земельна ділянка може успадковуватися лише тоді, коли у її власника є правовстановлюючий документ, що посвідчує його право власності на таку земельну ділянку. Наприклад, державний акт на право власності на земельну ділянку. За наявності такого документу земельна ділянка входить до спадкової маси.
Якщо майно належить кільком особам на праві спільної власності, то після смерті однієї з них спадщина відкривається тільки на належну цій особі частку.
Відповідно до статті 1226 Цивільного кодексу України частка у праві спільної сумісної власності, у тому числі і на земельну ділянку, спадкується на загальних підставах, тобто може переходити як до спадкоємців за заповітом, так і до спадкоємців за законом. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.
За змістом ст. ст. 355 та 368 ЦК України правом спільної сумісної власності є право власності двох або більше осіб (співвласників) на майно без визначення часток кожного з них у праві власності.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Аналогічні положення містить і стаття 370 ЦК України щодо виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності.
За змістом частини першої статті 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).
Згідно із ст. 89 ЗК України земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Крім того, згідно із п. г ч. 1 ст. 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає за рішенням суду.
Презумпція рівності часток у праві спільної сумісної власності діє, якщо інше не встановлено домовленістю між співвласниками або законом.
Як свідчать матеріали справи, поділ земельної ділянки площею 0,0877 га, кадастровий №4623681600:01:002:0102, розташованої за адресою АДРЕСА_1 або виділ з неї окремих часток за життя ОСОБА_3 не проводився, розмір часток співвласників не визначався. 
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.
При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить, так звана, ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. 
Вирішуючи вимоги позивачки про визнання права власності на земельну ділянку з врахуванням часток співвласників у спільному сумісному майні, колегія суддів констатує той факт, що частки сторін у праві власності на спільне сумісне майно, набуті ними в порядку приватизації земельної ділянки, є невизначеними, проте після смерті одного із співвласників спільного сумісного майна, такі частки визначаються із закріпленого в ст.370 ЦК України принципу рівності часток та відсутності з боку співвласників, в т.ч. за життя ОСОБА_3 , заперечень щодо цього та вимог про збільшення розміру його частки.
Крім цього, аналіз наведених правових норм та встановлених обставин справи дає можливість зробити висновок про те, що невизначеність часток у праві спільної сумісної власності позбавляє позивачку ОСОБА_2 можливості належним чином оформити свої спадкові права на частку власності у земельній ділянці, що належала померлому ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності.
Верховний Суд в своїх постановах неодноразово зазначав, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно саме за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України (постанови від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18), від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 (провадження № 61-9410св19), від 16 червня 2021 року у справі № 570/997/19 (провадження№ 61-16257св20) та ін., що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.
За таких обставин, позовні вимоги щодо визнання за позивачкою ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0877 га, кадастровий №4623681600:01:002:0102, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , як співвласника спільної сумісної власності, а також про визнання за нею право власності на іншу 1/2 частку вказаної земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її батька ОСОБА_3 , є підставними, відтак колегія суддів доходить висновку про скасування рішення суду першої інстанції, з одночасним ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки суд першої інстанції повно встановивши і дослідивши всі обставини справи, однак неправильно витлумачив та застосував норми матеріального права, то ухвалене ним рішення підлягає скасуванню з постановленням нового рішення.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд,-
постановив:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Брони Мар`яни Василівни - задовольнити.
Заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 жовтня 2022 року скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити.
Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0877 га, кадастровий №4623681600:01:002:0102, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , як частку співвласника у праві спільної сумісної власності.
Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0877 га, кадастровий №4623681600:01:002:0102, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 12 квітня 2023 року.

Головуючий:         А.В. Ніткевич 

Судді:                                                                  С.М. Бойко

       С.М. Копняк