Ухвала
 
30 червня 2023 року
місто Київ
 
справа № 344/7140/16-ц
провадження № 61-5213ск23
 
Верховний Суд, який діє у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2022 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 07 березня 2023 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру,
ВСТАНОВИВ:
І. ФАБУЛА СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
ОСОБА_2 у січні 2003 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , у якому просила:
- усунути перешкоди у здійснені її права власності на квартиру АДРЕСА_1 ;
- зобов`язати ОСОБА_3 не чинити їй перешкоди у користуванні зазначеною квартирою;
- виселити ОСОБА_1 та інших осіб, що проживають у квартирі АДРЕСА_1 без належного на те дозволу без надання їм іншого жилого приміщення.
Відповідач ОСОБА_3 у вересні 2003 року звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , у якому просив в порядку спільного майна подружжя визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 з виплатою ОСОБА_2 компенсації в розмірі вартості належної їй частини зазначеної квартири.
Рішенням від 16 листопада 2006 року Івано-Франківський міський суд 
Івано-Франківської області відмовив у задоволенні позову ОСОБА_2 та задовольнив зустрічний позов ОСОБА_3 .
Суд визнав за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , стягнувши з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі 29 295, 00 грн.
Ухвалою від 21 грудня 2015 року Апеляційний суд Івано-Франківської області залишив без змін рішення Івано-Франківського міського суду 
Івано-Франківської області від 16 листопада 2006 року.
Ухвалою від 11 травня 2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасував рішення 
Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 листопада 2006 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2015 року, справу передав на новий розгляд до суду першої інстанції.
Під час нового розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 у березні 2018 року звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , у якому просила визнати її право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням від 20 жовтня 2022 року Івано-Франківський міський суд 
Івано-Франківської області відмовив у задоволенні позову ОСОБА_2 , зустрічного позову ОСОБА_3 та зустрічного позову ОСОБА_1 .
Постановою від 07 березня 2023 року Івано-Франківський апеляційний суд частково задовольнив апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2022 року в оскаржуваній частині змінив, виклав мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.
Ухвалою від 27 квітня 2023 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 .
Ухвалою від 31 травня 2023 року Верховний Суд визнав неподаною та повернув касаційну скаргу ОСОБА_1 
ІІ. ВИМОГИ та АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
ОСОБА_1 19 червня 2023 року із використанням засобів поштового зв`язку направила до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2022 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 07 березня 2023 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги її зустрічного позову.
Визначення заявником підстав касаційного оскарження
Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Пунктами 1-4 частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках, врегульованих процесуальним законом.
Вивчивши зміст касаційної скарги, Верховний Суд встановив, що касаційна скарга містить визначення підстав касаційного оскарження відповідно до вимог статті 389 ЦПК України.
Заявник зазначила, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права, як підстави касаційного оскарження цих судових рішень визначила те, що:
- (1) суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 234/3341/15-ц, за змістом яких у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що власник майна, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим, має знати та дбати про свою власність та зобов'язаний нести витрати на її утримання. При цьому особа, здійснюючи право власності на належне їй майно (особливо нерухоме), має діяти відповідально, зокрема проявляти турботу щодо цього майна, бути обізнаним про його стан тощо. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав, не може бути підставою для поновлення пропущеного строку для звернення до суду;
- (2) суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 465/2585/14, щодо порядку застосування правил статей 213, 214 ЦПК України (у редакції від 2004 року);
- (3) суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 664/340/16-ц, щодо застосування правил частини п`ятої статті 71 СК України.
- (4) суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року у справі № 6-7цс15, відповідно до яких законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна.
Верховний Суд зазначає, що посилання заявника на постанову Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 2608/12111/12, як на підставу касаційного оскарження, не береться до уваги, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 відступила від правового висновку, викладеного у цій постанові.
Отже, серед підстав касаційного оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій заявник зазначила підставу, яка згадана у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України, що свідчить про виконання нею вимог пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України щодо форми та змісту касаційної скарги.
ІІІ. ВИРІШЕННЯ ПИТАННЯ ЩОДО ПОНОВЛЕННЯ СТРОКУ НА КАСАЦІЙНЕ ОСКАРЖЕННЯ
ОСОБА_1 у поданій касаційній скарзі просить поновити строк на касаційне оскарження рішення Івано-Франківського міського суду 
Івано-Франківської області від 20 жовтня 2022 року та постанови 
Івано-Франківського апеляційного суду від 07 березня 2023 року.
Заявник обґрунтувала клопотання тим, що в ухвалі від 31 травня 2023 року, якою повернуто вперше подану нею касаційну скаргу, Верховний Суд роз`яснив їй право повторного звернення з касаційною скаргою, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення. Враховуючи, що вдруге ОСОБА_1 звернулася із касаційною скаргою в межах розумного строку, вважала, що є поважні підстави для задоволення її клопотання про його поновлення.
Відповідно до частини другої статті 390 ЦПК України учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Згідно з частиною третьою статті 390 ЦПК України строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.
Оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції ухвалена 07 березня 2023 року, повний текст складено 09 березня 2023 року, вперше Денисенко Р. М. подала касаційну скаргу 07 квітня 2023 року, отже у межах строку на касаційне оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
Верховний Суд врахував, що ухвалу про повернення касаційної скарги, поданої вперше, Верховний Суд постановив 31 травня 2023 року, заявник отримала її засобами поштового зв`язку 19 червня 2023 року, повторно із касаційною скаргою звернулася 19 червня 2023 року, тобто ОСОБА_1 вдруге направила касаційну скаргу у межах розумного строку.
Врахувавши, що заявник вперше подала касаційну скаргу на рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах визначеного процесуальним законом строку, а після повернення їй касаційної скарги повторно звернулася в день отримання копії ухвали про повернення вперше поданої касаційної скарги, Верховний Суд виснував, що існують підстави стверджувати, що строк на касаційне оскарження зазначених рішень пропущено з поважних причин, тому Суд поновлює його.
ІV. ЗАГАЛЬНІ ВИСНОВКИ ЩОДО ВІДКРИТТЯ КАСАЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ
Касаційна скарга подана з дотриманням вимог статті 392 ЦПК України, наведені підстави касаційного оскарження відповідають положенням статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження.
Судом не встановлено наявності достатніх й обґрунтованих підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги, а так само відмови у відкритті касаційного провадження.
Керуючись статтями 389, 390, 392, 394, 395 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Поновити  ОСОБА_1  строк на касаційне оскарження рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2022 року та постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 07 березня 2023 року.
Відкрити касаційне провадження у справі.
Надіслати учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснити їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, у строк тривалістю в двадцять днів від моменту отримання копії цієї ухвали суду.
Провести попередній розгляд справи колегією у складі трьох суддів.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                            С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак