справа 757/55220/19                            головуючий у суді І інстанції Григоренко І.В.
провадження № 22-ц/824/993/2023   суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
12 травня 2023 року                                                                                               м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,  	
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Шестаковим Анатолієм Володимировичем, та Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», поданою представником - Тузовою Владиславою Олександрівною, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення коштів,-
В С Т А Н О В И В:
У жовтня 2019 року позивач, ОСОБА_1 звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача: за договором № SAMDN25000720313448 від 04.10.2011 року та додатковою угодою від 04.11.2011 року до договору № SAMDN25000720313448 від 04.10.2011 року три проценти річних в розмірі 6 006, 58 грн., інфляційні втрати в розмірі 71 064,79 грн. за період з 25.06.2014 року по 25.06.2019 року; за договором № SAMDN25000729470209 від 05.10.2012 року три проценти річних в розмірі 900,99 дол. США за період з 25.06.2014 року по 25.06.2019 року; за договором № SAMDN25000731309476 від 10.12.2012 року та додатковою угодою від 16.12.2013 року три проценти річних в розмірі 795,87 дол. США за період з 25.06.2014 року по 25.06.2019 року.
У обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 04.10.2011 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено договір № SAMDN25000720313448 (вклад «Стандарт пенсіонерам, 12 міс), за умовами якого позивач передає, а банк приймає грошові кошти в сумі 40 000,00 грн. на строк 12 місяців до 04.12.2012 року включно; відсоткова ставка по вкладу складає 14,5% річних; додатковою угодою від 04.10.2011 року сторони погодили, що банк збільшує відсоткову ставку по вкладу на 0,5% на строк до 04.10.2012 року.
05.10.2012 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено договір № SAMDN25000729470209 «Стандарт, 12 міс» шляхом заповнення заяви на оформлення вкладу «Стандарт, 12 міс.» про внесення 6000 дол. США; строк вкладу погоджено на 366 днів по 05.10.2013 року з відсотковою ставкою 10% річних.
10.12.2012 року ОСОБА_1 на підставі заяви № SAMDN25000731309476 «Стандарт, 12 міс» оформлено депозитний вклад у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на суму 5 300 дол. США строком на 366 днів до 10.12.2013 року включно із відсотковою ставкою 10% річних; додатковою угодою від 16.12.2013 року сторони погодили, що строк вкладу продовжується на 12 місяців з 13.12.2013 року по 13.12.2014 року, а відсоткова ставка по вкладу на новий строк складає 10,5%.
Позивач зазначає, що після анексії Криму вона зверталась із заявою до відповідача із проханням повернути вклади по вказаним договорам, проте відповідач відмовив позивачу в поверненні грошових коштів. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27.12.2018 року у справі № 201/9857/14-ц частково задоволено позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення коштів за договорами банківських вкладів та стягнуто з банку на користь позивачки суми депозитних вкладів, а саме: 40 000,00 грн. за договором № SAMDN25000720313448 від 04.10.2011 року; 6 000,00 дол. США за договором № SAMDN25000729470209 від 05.10.2012 року; 5 300,00 дол. США за договором № SAMDN25000731309476 від 10.12.2012 року. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Листом від 25.06.2014 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовило позивачу у виплаті процентів за вказаними договорами банківських вкладів, а тому позивач вважає, що вона має право за період з 25.06.2014 року до 25.06.2019 року на стягнення 3 % річних за неповернення грошових коштів за договорами банківського вкладу на підставі ст. 625 ЦК України та інфляційних втрат за договором № SAMDN25000720313448 від 04.10.2011 року.
Також позивач звернулась до суду із заявою про поновлення строків позовної давності, в якій зазначила, що тільки з моменту винесення постанови Дніпровського апеляційного суду по справі № 201/9857/14-ц від 27.12.2018 року позивач могла встановити безпідставність користування грошовими коштами; згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги право на яку має позивач; після переривання перебіг строку позовної давності починається заново; час, що минув до переривання позовної давності, до нового строку не зараховується.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про стягнення коштів задоволено частково.
Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 за Договором № SAMDN25000720313448 від 04.10.2011 року за період з 15.10.2016 року по 25.06.2019 року три проценти річних у розмірі 3 234 (три тисяч двісті тридцять чотири) грн.. 37 коп. та інфляційні втрати в розмірі 13 176 (тринадцяти тисяч сто сімдесят шість) грн. 00 коп.
Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 за Договором № SAMDN25000729470209 від 05.10.2012 року за період з 15.10.2016 року по 25.06.2019 року три проценти річних у розмірі 485 (чотириста вісімдесят п`ять) дол. США 16 центів.
Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 за Договором № SAMDN25000731309476 від 10.12.2012 року за період з 15.10.2016 року по 25.06.2019 року три проценти річних у розмірі 428 (чотириста двадцять вісім) дол. США 55 центів.
У іншій частині позову - відмовлено.
Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп. у відшкодування судових витрат.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19 січня 2021 року внесено виправлення у резолютивну частину рішення Печерського районного суду м. Києва від 16.12.2020 року у цивільній справі № 757/15841/19-ц за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про стягнення коштів, виключено шостий абзац резолютивної частини рішення: «Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп. у відшкодування судових витрат.».
Не погодившись із рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 грудня 2020 року, ОСОБА_1 , через представника - адвоката Шестакова Анатолія Володимировича, подала апеляційну скаргу. 
У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Обґрунтовує апеляційну скаргу тим, що суд першої інстанції незаконно не зарахував строк нарахування 3% річних та інфляційних втрат, починаючи з 25 червня 2014 року, обмежившись тільки строком позовної давності за період з 15 жовтня 2016 року по 25 червня 2019 року.
Не погодившись із рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 грудня 2020 року, Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», через представника - Тузову Владиславу Олександрівну, подало апеляційну скаргу. 
У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Обґрунтовує апеляційну скаргу тим, що отримання згоди від Кредитора до моменту укладання договору про переведення боргу є лише логічним аспектом та не є юридично-визначеним, тобто прямо встановленим Законом. Вказує, що на підтвердження факту переведення коштів за зазначеними договорами банківських вкладів, за яким позивач нараховує у межах даної справи 3% річних та інфляційні, Банк надає відповідні докази до Договору про переведення боргу від 17.11.2014 та довідку від 06.01.2023 за підписом головного бухгалтера АТ КБ «ПриватБанк» про виконання зобов`язань Банком за договором про переведення боргу в частині переведення коштів Позивача на рахунки ТОВ «ФК`Фінілон». Звертає увагу апеляційного суду на те, що розміщення Банком повідомлення від 30.01.2015 на офіційному сайті «Приватбанк» у відповідному розділі Умов та правил з встановленням строку для клієнтів до 15.02.2015 для подання письмових заперечень (незгоди) щодо переведення боргу (грошових коштів відповідного клієнта) на ТОВ «ФК «Фінілон» було цілком правомірно та юридично-визначеною дією банку. Вважає, що отримання банком «мовчазної» згоди від клієнтів було підтвердженням їх відношення до такого правочину, який був укладений банком 17 листопада 2014 року та досягненням відповідного ефекту переведення боргу.
Окрім того, відповідач, посилаючись на правові позиції Верховного Суду, викладені, зокрема, в постановах від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19 та від 28 вересня 2022 року у справі № 530/1995/18, зазначав, що на відміну від самостійного (за власною ініціативою) врахування визначення/встановлення судом під час розгляду справи та надання оцінки наданим сторонами доказам, обставин та/або факту нікчемності правочину - питання недійсності правочину не може вирішуватися судом самостійно (за власною ініціативою) за відсутності відповідної позовної вимоги Позивача або відповідної заяви Позивача про визнання недійсним повністю чи у певній частині пов`язаного із предметом спору правочину, поданої у порядку вимоги 4.3 ст.264 ЦПК України.
В ухвалах про відкриття апеляційного провадження сторонам було надано строк для подачі відзивів на апеляційні скарги. Однак відзивів на апеляційні скарги на адресу суду не надходило.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій  публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).
Зважаючи на предмет, ціну спору та те, що дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, виходячи з такого.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції встановлено, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 27.12.2018 року у справі № 201/9857/14-ц рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.01.2015 року скасовано; позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про стягнення коштів за договорами банківських вкладів задоволено частково: стягнуто з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 суми депозитних вкладів: 40 000 грн. 00 коп. за договором № SAMDN25000720313448 від 04.10.2011 року, укладеним між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 ; 6 000 дол. США 00 центів за договором № SAMDN25000729470209 від 05.10.2012 року, укладеним між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 ; 5 300 дол. США 00 центів за договором № SAMDN25000731309476 від 10.12.2012 року, укладеним між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 ; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Під час розгляду вказаної справи апеляційний суд встановив, що 04.10.2011 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» був укладений договір № SAMDN25000720313448, (вклад «Стандарт пенсіонерам, 12 міс.»), за умовами якого позивач передає, а банк приймає грошові кошти в сумі 40 000,00 грн. на строк 12 місяців по 04.10.2012 року включно. Пунктом 1 вказаного договору сторони погодили, зокрема, що для внесення суми вкладу банк відкриває клієнту особовий рахунок № НОМЕР_1 ; відсоткова ставка по вкладу складає 14,5% річних; мінімальний строк вкладу 6 місяців. Пунктом 6 договору № SAMDN25000720313448 від 04.10.2011 року передбачено, зокрема, що якщо по закінченню строку вкладу вкладник не заявив банку про відмову від продовження строку, вклад автоматично продовжується ще на один строк, вказаний у пункті 1 даного договору. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта в банк. Також, у пункті 11 вказаного вище договору вкладу визначено, що договір оформлюється у двох екземплярах. Один екземпляр договору видається клієнту, а інший зберігається у банку. При укладенні договору банком використовується факсимільне відтворення підпису голови правління банку, а також відтворюється відбиток печатки банку технічними печатними приладами.
Згідно з квитанцією від 04.10.2011 року № 11 ОСОБА_1 у відділенні № 55 Кримське РУ ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» внесла на рахунок № НОМЕР_1 грошові кошти в сумі 40 000,00 грн. з призначенням платежу до вкладу за договором № SAMDN25000720313448.
Додатковою угодою від 04.10.2011 року до договору № SAMDN25000720313448 від 04 жовтня 2011 року сторони погодили, що банк збільшує відсоткову ставку по вкладу клієнта на 0,5% річних на строк до 04.10.2012 року.
05.10.2012 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» був укладений договір № SAMDN25000729470209 шляхом заповнення заяви на оформлення вкладу «Стандарт, 12 міс.» про внесення 6 000 дол. США. Зі змісту заяви № SAMDN25000729470209 на оформлення вкладу відомо, що строк вкладу погоджено на 366 днів по 05.10.2013 року з відсотковою ставкою на дату укладення вкладу 10 % річних; особовий рахунок по вкладу № НОМЕР_2 . Пунктом 3 заяви № SAMDN25000729470209 від 05.10.2012 року погоджено, що у випадку, якщо по закінченню строку вкладу клієнт не заявив банку про відмову від продовження строку, вклад автоматично продовжується ще на один строк, вказаний у заяві Строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта в банк.
Згідно з квитанцією від 05.10.2012 року № 10 ОСОБА_1 у відділенні № 55 Кримське РУ ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» внесла на рахунок № НОМЕР_2 грошові кошти в сумі 6000,00 дол. США з призначенням платежу до вкладу договір № SAMDN25000729470209.
10.12.2012 року ОСОБА_1 оформила депозитний вклад у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» «Стандарт, 12 міс.» на підставі заяви №SAMDN25000731309476 про внесення 5 300 дол. США. Зі змісту заяви № SAMDN25000731309476 на оформлення вкладу відомо, зокрема, що строк вкладу погоджено на 366 днів по 10.12.2013 року включно з відсотковою ставкою на дату укладення вкладу 10 % річних; особовий рахунок по вкладу № НОМЕР_3 . У пункті 2 заяви № SAMDN25000731309476 від 10 грудня 2012 року визначено, що прийняття додаткових внесків на вклад не проводиться.
Пунктом 3 заяви № SAMDN25000731309476 від 10.10.2012 року погоджено, що у випадку, якщо по закінченню строку вкладу клієнт не заявив банку про відмову від продовження строку, вклад автоматично продовжується ще на один строк, вказаний у заяві Строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта в банк.
Згідно з квитанцією від 10.12.2012 року № 11 ОСОБА_1 у відділенні № 55 Кримське РУ ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» внесла на рахунок № НОМЕР_3 грошові кошти в сумі 5300,00 дол. США з призначенням платежу до вкладу договір №SAMDN25000731309476.
Додатковою угодою від 16.12.2013 року, укладеною між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до договору № SAMDN25000731309476, сторонами погоджено, що строк вкладу по депозитному договору № SAMDN25000731309476 від 10.12.2012 року продовжується на 12 місяців з 13.12.2013 року по 13.12.2014 року включно; відсоткова ставка по вкладу на новий строк вкладу складає 10,5 % річних.
25.12.2013 року ОСОБА_1 у відділенні № 55 Кримське РУ ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» внесла на рахунок № НОМЕР_3 грошові кошти в сумі 700,00 дол. США з призначенням платежу поповнення депозиту № SAMDN25000731309476.
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже, встановлені обставини щодо укладення вказаних депозитних договорів не потребують доказування.
Так, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь: за договором № SAMDN25000720313448 від 04.10.2011 року, та додатковою угодою від 04.10.2011 року до цього договору - 3 % річних в розмірі 6 006,58 грн. та інфляційні втрати в розмірі 71 064,79 грн. за період з 25.06.2014 року по 25.06.2019 року; за договором № SAMDN25000729470209 від 05 жовтня 2012 року - 3 % річних в розмірі 900,99 дол. США за період з 25.06.2014 року по 25.06.2019 року; за заявою № SAMDN25000731309476 від 10 грудня 2012 року, та додатковою угодою від 16.12.2013 року - 3 % річних в розмірі 795,87 дол. США за період з 25.06.2014 року по 25.06.2019 року.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка має право на стягнення 3 % річних за договорами банківського вкладу та інфляційних втрат за договором № SAMDN25000720313448 від 04.10.2011 року та додатковою угодою від 04.10.2011 року до цього договору.
Разом з цим, суд першої інстанції вважав, що вимоги позивачки про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за період з 25.06.2014 року до 28.06.2014 року є необґрунтованими, оскільки, зважаючи на те, що 25.06.2014 року ОСОБА_1 звернулась до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» із заявою про видачу їй грошових коштів за договорами банківського вкладу, тобто здійснила одностороннє розірвання таких договорів (на вимогу вкладника), прострочення та як наслідок право позивачки на стягнення 3 % річних та інфляційних втрат на суму заборгованості відповідно до статті 625 ЦК України почалось 28.06.2014 року (через два дні після одностороннього розірвання договору згідно заяви від 25.06.2014 року), а не 25.06.2014 року, як це вважає позивачка. Поряд з цим, суд першої інстанції, взявши до уваги дату звернення позивача до суду з даним позовом - 16 жовтня 2019 року, заяву відповідача щодо застосування наслідків спливу позовної давності,дійшов висновку, що позивач має право на стягнення коштів в межах 3-х річного строку позовної давності з дати звернення до суду з позовом, тобто за період з 15.10.2016 року до 25.06.2019 року (межі позовних вимог), що складає 984 днів, і підстави для поновлення такого строку відсутні, оскільки доводи щодо переривання строку позовної давності у даному випадку є безпідставними та необґрунтованими.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, зважаючи на таке.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
 Законодавець у частині першій статті 509 ЦК України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, зокрема, сплатити гроші, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
 
Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
 
Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу частин другої та третьої статті 11 ЦК України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо.
 
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
У силу положення статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
 
За нормою статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
 
Згідно з частиною першою статті 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
 
У частині першій статті 640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
 
Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
 
Вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).
 
Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.
 
У кредитора згідно з частиною другою статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу.
 
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено висновок щодо виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, відповідно до якого як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому, з огляду на положення частини першої статті 1046, частини першої статті 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме в тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. 
 
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обчисленні трьох відсотків річних за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.
 
Отже, діючим законодавством встановлено можливість виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті та нарахування трьох відсотків річних, визначених статтею 625 ЦК України, які входить до складу грошового зобов`язання та мають компенсаційний характер, в іноземній валюті.
 
Щодо доводів апелянта - позивача в частині застосування судом першої інстанції строку позовної давності, апеляційний суд виходить з наступного.
 
За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
 
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів.
 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 266 ЦК України).
 
Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.
 
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).
 
Відповідно до частини другої статті 264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.
 
Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
 
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) зазначив, що конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. 
 
Відмовляючи у позові в частині позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за період з 25.06.2014 року до 28.06.2014 року, суд першої інстанції, вірно встановивши, що період стягнення, заявлений позивачкою, перевищує три роки, дійшов обґрунтованого висновку про сплив позовної давності в цій частині.
При цьому судом першої інстанції вірно взято до уваги, що переривання позовної давності за вимогами про стягнення 3% річних та інфляційним втратам в даній справі не відбулося, оскільки у справі № 201/9857/14-ц предметом позову було стягнення тільки сум депозитних вкладів, а вимоги про стягнення 3% річних, інфляційних втрат не заявлялися, а отже предметом даного позову не є частина вимоги, право на яку має позивач і частина з якої пред`являлася ним раніше.
 
Щодо доводів апелянта - відповідача АТ «КБ «Приватбанк» проіснування та дійсність договору про переведення боргу на ТОВ ФК «Фінілон», то вони апеляційним судом розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки такі заперечення не заявлялися відповідачем в ході розгляду справи у суді першої інстанції, а отже, ці обставини не були предметом розгляду справи у суді першої інстанції.
Поряд з цим, апеляційний суд зазначає, що відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.
З матеріалів справи вбачається, що позивачка не надавала згоди на переведення боргу від АТ «КБ «Приватбанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» за договорами депозитних вкладів і протилежного матеріали справи не містять, а тому, відповідно до статті 520 ЦК України, договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між Банком та ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банку, не створює правових наслідків для позивача.
Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 18 квітня 2023 року, справа № 199/3152/20(провадження № 14-224цс21).
За таких обставин доводи апелянта - відповідача є неспроможними і не заслуговуючими на увагу, а висновок суду першої інстанції, що саме АТ «КБ «Приватбанк» повинно нести відповідальність за порушення грошового зобов`язання є правильним. 
Ухвалюючи рішення колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в  рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
 
Окрім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».
 
Таким чином, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про часткове задоволення позовних вимог.
 
Доводи апеляційних скарг про незаконність та необґрунтованість судового рішення, порушення судом норм матеріального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційних скаргах.
 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Шестаковим Анатолієм Володимировичем, - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», подану представником - Тузовою Владиславою Олександрівною, - залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 грудня 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
 
Головуючий:                                                                                          Р.В. Березовенко

Судді:                                                                                                       О.Ф. Лапчевська

      Г.І. Мостова