Справа № 127/12794/22
Провадження № 22-ц/801/625/2023
Категорія: 42
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач:Ковальчук О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 квітня 2023 року	Справа № 127/12794/22	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого  Ковальчука О. В.,
суддів: Сала Т. Б., Якименко М.М.,
за участі секретаря Луцишина О. П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3  про стягнення боргу,
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , поданою її представником – адвокатом Люликом Романом Івановичем, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 16 листопада 2022 року у м. Вінниці суддею цього суду Сичуком М.М., дата складання його повного тексту невідома,

В С Т А Н О В И В:

У  червні 2022 року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2  про стягнення боргу. Позов мотивований тим, що 01 липня 2019 року між  ОСОБА_1   та  ОСОБА_2  було укладено договір позики, за яким  ОСОБА_1   передав  ОСОБА_2  грошові кошти в розмірі 392 700  грн., що згідно офіційного курсу валют, встановленого НБУ станом на 01 липня 2019 року еквіваленто 15 000  доларам США. Сторонами визначено термін повернення позики – до 01 жовтня 2019 року. Керуючись ст. 625 УК України, сторони домовились про те, що у випадку неповернення позичальником суми позики у визначений цим договором строк, позичальник повинен сплатити позикодавцю суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 50% річних від простроченої суми. 
Позивач свої зобов`язання договором виконав, надавши ОСОБА_2 вказаний розмір грошових коштів, однак останнім умови цього договору виконані не були.
В якості забезпечення виконання зобов`язання за цим договором між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 того ж дня був укладений договір застави, за умовами якого ОСОБА_2 передав в заставу ОСОБА_1 транспортний засіб марки HONDA, моделі «ACCORD», 2012 року випуску, тип загальний легковий – загальний седан – в, номер шасі (кузова, рами) № НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , зареєстрований Центром «0541» 12 січня 2019 року, який належить заставодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_3 , виданого Центром «0541» 12 січня 2019 року. Сторони оцінили предмет застави у 392 700 грн.
Укладаючи договір позики ОСОБА_2 діяв в інтересах своєї сім`ї, яка складалась із нього та дружини ОСОБА_3 . Згідно п. 6.9 договору застави укладення цього договору проводиться за нотаріально посвідченою згодою дружини заставодавця – ОСОБА_3 .
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 09 вересня 2022 року за клопотанням представника позивача до справи залучено у якості співвідповідача ОСОБА_3 .
Пославшись на викладені обставини,  ОСОБА_1  з урахуванням вимог уточненої позовної заяви просив суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь  1 059 213, 11 грн., з яких сума боргу становить 392 700 грн., індекс інфляції – 126 954,07 грн. та відсотки за прострочення боргу – 539 559,04 грн.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 листопада 2022 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість в загальному розмірі 1 053 833, 66 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат щодо судового збору.
Не погодившись із ухваленим рішенням, представник ОСОБА_3 – адвокат Люлик Р.І., посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати в частині стягнення коштів за договором позики з ОСОБА_3 як солідарного боржника, ухвалити нове судове рішення, яким у цій частині відмовити у задоволенні позову.
Представником позивача 27 березня 2023 були подані письмові пояснення, однак ухвалою Вінницького апеляційного суду від 30 березня 2023 року вони були залишені без розгляду та повернуті особі, яка їх подала, оскільки такі пояснення по своїй суті є відзивом на апеляційну скаргу, а подання їх у вигляді письмових пояснень здійснено задля уникнення наслідків пропуску строку для подання відзиву, що апеляційний суд визнав зловживанням процесуальними правами.
Апеляційний суд відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з огляду на таке.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З матеріалів справи вбачається, що 01 липня 2019 року ОСОБА_2  отримав в позику від  ОСОБА_1  грошові кошти  в розмірі 392 700  грн., що згідно офіційного курсу валют, встановленого НБУ станом на 01 липня 2019 року еквіваленто 15 000  доларам США, що підтверджується копією договору позики.  ОСОБА_2 зобов`язався повернути ОСОБА_1 отриману ним суму грошових коштів з урахуванням індексу інфляції на умовах і в термін, встановлених цим договором. Термін повернення суми позики – до 01 жовтня 2019 року. За п. 10 договору позики, керуючись ст. 625 УК України, сторони домовились про те, що у випадку неповернення позичальником суми позики у визначений цим договором строк, позичальник повинен сплатити позикодавцю суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 50% річних від простроченої суми. Згідно п. 9 даного договору якості забезпечення виконання зобов`язання за цим договором між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 того ж дня був укладений договір застави, за умовами якого ОСОБА_2 передав в заставу ОСОБА_1 транспортний засіб марки HONDA, моделі «ACCORD», 2012 року випуску, тип загальний легковий – загальний седан – в, номер шасі (кузова, рами) № НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , зареєстрований Центром «0541» 12 січня 2019 року, який належить заставодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_3 , виданого Центром «0541» 12 січня 2019 року (а.с. 9). 
Із п. 1.1 договору застави видно, що цей договір забезпечує вимоги заставодержателя – ОСОБА_1 , що випливають з договору позики від 01 липня 2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . За п. 6.9 договору застави його укладення проводиться за нотаріально посвідченою згодою дружини заставодавця – ОСОБА_3 (а.с.44-45).
Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
У ч. 1 ст. 218 ЦК України визначено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.
Аналогічні положення містяться й у ст. 1051 ЦК України, згідно з якою позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
За ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.
Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
За ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У постанові Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 зроблено висновок про те, що разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен зазначити про це у розписці, яку він видає. Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція ст. 60 СК України свідчить про застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати в судовому порядку поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на того з подружжя, який її спростовує.
Наведене відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17.
Згідно з ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує ч. 4 ст. 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч. 2 ст. 65 СК України).
За нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц.
Відповідно до ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.
На підставі викладеного вище, враховуючи, що із договору застави від 01 липня 2019 року чітко вбачається, що дружина заставодавця – ОСОБА_3 надала згоду на його укладення, транспортний засіб, являючись спільною сумісною власністю подружжя, передавався у заставу в рахунок забезпечення виконання договору позики, укладаючи який з позивачем ОСОБА_2 діяв в інтересах сім`ї, яка складалась із нього та його дружини – ОСОБА_3 , суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що виконання зобов`язання за договором позики подружжя здійснює як солідарні боржники.
Доводи апеляційної скарги про те, що згода ОСОБА_3 на укладення договору позики не надавалась спростовуються наявним у матеріалах справи договором застави, з якого чітко вбачається факт схвалення нею передачі транспортного засобу в рахунок забезпечення виконання зобов`язання за договором позики. Також ці договори були укладені в один і той самий день, що виключає факт незнання ОСОБА_3 про укладений її чоловіком договір позики із ОСОБА_1 . 
За ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду  з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Натомість матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_3 зверталась до суду з позовом про визнання договору позики недійсним як такого, що укладений без її згоди.
Крім того із п. 14 договору позики вбачається, що такий договір відповідає інтересам сторін та інтересам сім`ї кожної сторони, а тому твердження скаржника про те, що такий договір був укладений не в інтересах сім`ї відхиляється апеляційним судом. Водночас ОСОБА_3 не надала, а матеріали справи не місять належних та допустимих доказів того, що кошти, отримані в позику ОСОБА_2 використані ним у його особистих цілях, натомість згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування на припущеннях ґрунтуватися не може. 
За нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність. При вирішенні спору про порядок виконання подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 205/5882/18.
Верховний Суд у постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 607/3973/18 вказав, що той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї. Такий підхід, у першу чергу, спрямований на забезпечення інтересів кредиторів.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає необґрунтованими такі доводи апеляційної скарги, оскільки суд першої інстанції розглянув дану справу дотримавшись принципу диспозитивності цивільного судочинства, який передбачено ст. 13 ЦПК України, та вирішив спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наявних доказів.
Всі інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до іншої оцінки доказів, ніж зроблена судом першої інстанції, однак висновків суду не спростовують, а тому відхиляються.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану її представником – адвокатом Люликом Романом Івановичем, залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 листопада 2022 року - без змін.
Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.
Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий                                                                  О. В. Ковальчук

Судді :                                                                       Т. Б. Сало

                                                                                        М. М. Якименко