ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/803/844/23 Справа № 175/3652/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж. М. Суддя у 2-й інстанції - Слоквенко Г. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

25 квітня 2023 року                                                                м. Дніпро

       Суддя Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду Слоквенко Г.П. за участю захисника Радільчук Н.І. у відкритому судовому засіданні в залі суду розглянувши апеляційну скаргу адвоката Радільчук Н.І. в інтересах особи, що притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 на постанову Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2023 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КупАП, 
ВСТАНОВИВ:
       Постановою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2023 року ОСОБА_1  визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КпАП України, та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 536,80 гривень.
        ОСОБА_1 визнано винним у тому, що він 14 листопада 2022 року об 11-10 годині на 990 км. а/д М-04 блок-пост Підгородне Дніпровського району Дніпропетровської області керував транспортним засобом – автомобілем «TOYOTA RAV 4», державний номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, нечітка мова) і на вимогу працівника поліції в порушення вимог п.2.5 Правил дорожнього руху України в присутності двох свідків відмовився від проходження в установленому порядку медичного огляду для визначення стану алкогольного сп`яніння, чим скоїв правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення. 

       В апеляційній скарзі адвокат Радільчук Н.І. в інтересах особи, що притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2023 року, скасувати її та закрити провадження щодо ОСОБА_1 за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.
       В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що: 
- факт керування транспортним засобом водієм ОСОБА_1 не зафіксований;
- при спілкуванні з поліцейськими протягом не були присутні будь-які свідки. Сторона захисту зверталася до суду з клопотанням щодо виклику свідків, але суд, посилаючись на пояснення свідків, які маються в матеріалах справи не здійснив їх безпосередній допит у судовому засіданні;
- якщо згідно даного протоколу водій відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у медичному закладу, а огляду на стан сп`яніння на місці зупинки йому проведено не було, то на підстави яких даних, у протоколі вказано що водій керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння;
- в матеріалах справи міститься акт огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів алкотестеру «Драгер» ARBH. Результати огляду на стан сп`яніння - відмовився, але даний акт не має підпису ОСОБА_1 ;
- матеріали про адміністративне правопорушення не містять направлення ОСОБА_1 до медичного закладу для проходження огляду на стан сп ’яніння;
- відеозапис з нагрудної камери поліцейського триває близько 10 секунд. Як убачається з протоколу про адміністративне правопорушення зупинення транспортного засобу було здійснено об 10 год. 40 хв., а протокол складено об 11 год. 10 хв., тобто з даного відеозапису не можна встановити всі події, які відбулися протягом 30 хвилин.
- огляд особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, повинен проводитися співробітниками поліції у певній послідовності, що встановлена в Законі, а саме починатися з відсторонення водія, щодо якого є підстави вважати, що він знаходиться в стані сп`яніння, після, запропонування проходження огляду на місці зупинки за допомогою спеціального технічного засобу і, тільки в разі відмови особи від освідчення на місці або незгоди з результатами такого огляду, направлення правопорушника в заклад охорони здоров`я. Вказані норми закону мають імперативний характер, а тому, порушення, зазначеного порядку, зокрема, послідовності його проведення або не проведення у точній відповідності з законом, тягне за собою недійсність результатів такого огляду.
       Заслухавши доповідь судді, пояснення адвоката Радільчук Н.І. в інтересах особи, що притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 , яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
       Відповідно до ст. 294 КУпАП України постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.
       Враховуючи позицію апелянта щодо пропущеного строку на апеляційне оскарження, з метою дотримання принципу доступу до правосуддя приходжу до висновку про поважність причини пропуску апелянтом строку на апеляційне оскарження постанови судді у справі про адміністративне правопорушення та вважаю за необхідне задовольнити клопотання, поновити строк на оскарження постанови та розглянути подану апеляційну скаргу по суті.
       Стаття 9 КУпАП закріплює, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
       У відповідності до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
       Згідно ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
       У відповідності до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23 грудня 2005 року судам слід враховувати на неприпустимість спрощеного підходу до судового розгляду справ про адміністративні правопорушення на транспорті та ігнорування прав осіб, яких притягають до відповідальності.
       Відповідно до роз`яснень п. 27 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», якщо водій ухилявся від огляду, то відповідні його дії та ознаки сп`яніння необхідно зафіксувати в протоколі про адміністративне правопорушення, складеному у присутності двох свідків, що є підставою для притягнення порушника до адміністративної відповідальності. 
       Місцевий суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 дотримався цих вимог закону в повному обсязі. 
       Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, є законними та відповідають фактичним обставинам справи.
       Винність ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, повністю підтверджується встановленими в судовому засіданні фактичними обставинами вчинення адміністративного правопорушення та зібраними у відповідності з нормами КУпАП по справі доказами, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД №317179 від 14 листопада 2022 року, актом огляду водія на стан сп`яніння, поясненнями правопорушника ОСОБА_1 , свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відеозаписом подій 14 листопада 2022 року, де ОСОБА_1 зазначає, що дійсно керував транспортним засобом, та відмовляється від проходження огляду у зв`язку з відсутністю часу на його проходження. 
       Зазначені докази є чіткими, узгоджуються між собою, та в адміністративних матеріалах відсутні докази, які б їх спростовували.
       Так, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту істотних порушень працівниками поліції вимог закону під час складання протоколу про адміністративне правопорушення. Дії працівників поліції відповідали вимогам Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції і проведення такого огляду, затвердженого постановою КМУ від 17 грудня 2008 року № 1103, а також Інструкції, затвердженої спільним наказом МВС та МОН України від 09 листопада 2015 року № 1452/735. До того ж, ОСОБА_1 під час складання протоколу про адміністративне правопорушення щодо нього будь-яких заперечень по факту його складання не надав, жодної незгоди в протоколі не зазначив, тож, незгода останнього з діями інспекторів поліції, на що є посилання в поданій апеляції, та на чому наполягала сторона захисту в судовому засіданні, не знайшла свого підтвердження під час апеляційного перегляду. Ба більше, у своїх поясненнях, які містяться в матеріалах справи, ОСОБА_1 власноруч вказав, що він їхав з Новомосковська в Дніпро на працю на автомобілі «TOYOTA RAV 4», державний номерний знак НОМЕР_1 . Був зупинений на блок-посту поліцією та йому було запропоновано пройти тест на алкоголь, але він поспішав, тому відмовився.
       Також у відповідності до вимог ч.ч. 2, 3 ст. 266 КУпАП огляд водія (судноводія) на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. В даному випадку відмова водія ОСОБА_1 від проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння як на місці зупинення транспортного засобу за допомогою алкотестера Драгер, так і в медичному закладі відбувався в присутності свідків, а також фіксувався поліцейськими на бодікамеру, що цілком узгоджується з приписами вищезазначеної норми закону.
Посилання ж в апеляційній скарзі на здійснення співробітником поліції відеофіксації на протязі лише десяти секунд і він не містить доказів керування ОСОБА_1 транспортним засобом є неспроможними, так як обставини вчинення адміністративного правопорушення підтверджуються не єдиним відеозаписом з бодікамери поліцейського, а сукупністю доказів, наявних у матеріалах справи, при цьому на відеозаписі з місця події зафіксовано факт відмови  ОСОБА_1  від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, що підтверджується сукупністю всіх інших доказів, наявних у матеріалах справи, тобто порушення водієм п.2.5 ПДР, що утворює самостійний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, на відміну від керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, тобто порушення п. 2.9а ПДР, притягнення до адміністративної відповідальності з накладенням стягнення, встановленого санкцією даної норми закону. 
Твердження апелянта про недоведеність вини ОСОБА_1 наданим відеозаписом через те, що він не відображає моменту керування ним транспортним засобом, є безпідставним, оскільки наявним у справі відеозаписом зафіксовано ті обставини, які мають значення для встановлення обставин справи відповідно до викладеної у протоколі суті правопорушення, а саме: підтвердження факту його відмови від проходження огляду на стан сп`яніння, і при його огляді не виникає сумніву у його достовірності, тому відеозапис є належним та допустимим доказом, а наведені обставини не знаходяться у причинному зв`язку з обов`язком водія транспортного засобу пройти відповідний огляд з метою встановлення стану алкогольного сп`яніння. До того ж, факт керування транспортним засобом «TOYOTA RAV 4», державний номерний знак НОМЕР_1 , підтвердив і сам ОСОБА_1 як у письмових поясненнях, так і на бодікамеру працівників поліції. 
Крім того, посилання адвоката Радільчук Н.І. на відсутність свідків під час складання протоколу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 повністю спростовується наявністю у матеріалах справи пояснень свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стосовно відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння.
Що стосується зазначення захисником в апеляційній скарзі про відсутність доказів відсторонення   ОСОБА_1  від керування транспортним засобом, то цей факт, на думку апеляційного суду, не спростовує висновки щодо винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КупАП, а саме у відмові на вимогу працівника поліції в порушення вимог п.2.5 Правил дорожнього руху України в присутності двох свідків від проходження в установленому порядку медичного огляду для визначення стану алкогольного сп`яніння.
       Інші аргументи апеляційної скарги мають ознаки надмірного формалізму і не спростовують встановлені у справі фактичні обставини, зводячись до власного тлумачення положень закону, переоцінки доказів і незгоди апелянта з висновками суду щодо їх оцінки, а отже й не є підставами для скасування вірного по суті судового рішення. 
       Слід також зазначити, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
       Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).
       Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.        
       Підсумовуючи викладене апеляційний суд вважає, що перевірені під час розгляду справи про адміністративне правопорушення докази повністю узгоджуються між собою та є такими, що не викликають сумніву, а в апеляційній скарзі не наведено доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції щодо винуватості ОСОБА_1 у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КупАП, що цілком узгоджується зі стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Irelandv. theUnitedKingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року). 
       Також суд апеляційної інстанції вважає, що місцевий суд наклав на  ОСОБА_1  правомірне стягнення у межах санкції ч.1 ст. 130 КУпАП, у строк, передбачений ст.38 КУпАП, а тому підстав для закриття провадження у відповідності до п.7 ч. 1 ст. 247 КУпАП в даному випадку немає.
       Таким чином, місцевим судом було прийнято правильне та обґрунтоване рішення стосовно винуватості ОСОБА_1 у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КупАП, а тому оскаржувану постанову суду слід залишити без змін, а подану на неї апеляційну скаргу - залишити без задоволення. 
       Керуючись ст. 294 КупАП України,

ПОСТАНОВИВ:
       Поновити адвокату Радільчук Н.І. в інтересах особи, що притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 строк апеляційного оскарження постанови Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2023 року.
       Апеляційну скаргу адвоката Радільчук Н.І. в інтересах особи, що притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
       Постанову Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2023 року щодо  ОСОБА_1 за ч.1 ст. 130 КупАП - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили негайно, остаточна і оскарженню не підлягає. 

Суддя Дніпровського апеляційного суду                                 Г.П. Слоквенко