ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/588/23	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №695/590/22 Категорія: 302000000 	Ватажок-Сташинської А.В. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       30 травня 2023 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Новікова О.М., Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., 
за участю секретаря Любченко Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Чернецької Ганни Миколаївни на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 09 грудня 2022 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

в с т а н о в и в:

У березні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом. 
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона, на підставі договору поставки №0402-1 від 04.02.2008, укладеного з ТОВ «Світ-Авто», є законним володільцем автомобіля KIA RIO, 2008 року випуску, VIN код НОМЕР_1 , який було викрадено у січні 2019 року невідомими особами. 
У ході досудового розслідування кримінального провадження за фактом незаконного заволодіння належним позивачці транспортним засобом встановлено, що спірний автомобіль 26.01.2019 було відчужено ОСОБА_3 , яка у подальшому здійснила його відчуження ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 07.02.2019 № 8045/2019/1303477. У ході досудового розслідування у кримінальному провадженні, зареєстрованому в ЄРДР за №2101600060002288 від 26.03.2016 Печерським районним судом м. Києва 27.01.2020 накладено арешт на автомобіль KIA RIO, 2008 року випуску, VIN код НОМЕР_1 та зазначено, що жодних доручень на продаж та на перереєстрацію свого автомобіля ОСОБА_1 не давала, крім цього автомобіль внесений до декларації позивачки, як державного службовця. Посилаючись на те, що відповідно до Висновку експерта від 02.07.2020 № 17-3/926 підпис у розділі комітент у графі (прізвище, ініціали, підпис уповноваженої особи) договору комісії № 6179/19/001159 виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою, позивач просить у порядку ст. 388 ЦК України витребувати належний позивачу на праві приватної власності спірний автомобіль від ОСОБА_2 .
На підставі викладеного, ОСОБА_1 з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 08.08.2022 просила суд:
- визнати недійсним договір комісії № 6179/19/001159 від 26.01.2019;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу № 8045/2019/1303477 від 07.02.2019, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ;
- витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 автомобіль марки «KIA RIO», 2008 року випуску, VIN код НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , шляхом скасування державної реєстрації автомобіля марки «KIA RIO», 2008 року випуску, VIN код НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 за ОСОБА_2 ;
- поновити державну реєстрацію автомобіля марки «KIA RIO», 2008 року випуску, VIN код НОМЕР_1 , визначивши власником автомобіля ОСОБА_1 ;
- судові витрати покласти на відповідачів.
Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 09 грудня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач вправі захищати своє порушене право на спірний автомобіль, спростовуючи факт укладення ним договору комісії № 6179/19/001159 від 26.01.2019 у мотивах негаторного позову.
Однак, судом взято до уваги, що ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 27.01.2020 у справі № 757/3627/20-к у кримінальному провадженні № 12016100060002288 від 26.03.2016 накладено арешт на автомобіль марки «KIA» модель «RIO», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , VIN код НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із забороною користування та розпорядження даним транспортним засобом. Досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12016100060002288 від 26.03.2016 триває, арешт не скасовано.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 у справі № 461/233/17 вказала, що оскільки обмеження у здійсненні права власності особи відбулися при проведенні досудового розслідування у порядку кримінального судочинства, оцінку правомірності процесуального документа, ухваленого в порядку кримінального судочинства, не може бути надано у порядку іншого, а саме цивільного судочинства, оскільки КПК України передбачено порядок оскарження рішень, дій та бездіяльності органу досудового розслідування.
Тому, суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту є не ефективним, тобто таким, що не відповідає змісту відповідного права, характеру його порушення.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 – адвокат Чернецька Г.М. оскаржила його в апеляційному порядку та зазначила, що висновки суду не відповідають обставинам справи, судове рішення ухвалено з недотриманням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а тому просила його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції в частині того, що позивачем обрано невірний спосіб захисту є необґрунтованими та помилковими.
У даній справі автомобіль вибув з володіння позивача внаслідок неправомірних дій невідомих осіб, в ході досудового розслідування було встановлено, що позивач не підписувала договору комісії №6179/19/00111159 від 26.01.2019, на підставі якого в подальшому був укладений договір купівлі-продажу автомобіля.
Вважає, що належним способом захисту її прав є звернення до суду із позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, що узгоджується із висновками викладеними у постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №757/40111/19-ц.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує, що повністю погоджується із рішення суду першої інстанції та не вбачає підстав для його скасування.
При цьому, вказує, що підтримує відзив на позовну заяву поданий Регіональним сервісним центром ГСЦ МВС в м. Києві та свій відзив на позовну заяву, в якому звертав увагу суду, що незрозуміло яким чином позивач отримала висновки експертиз проведених у межах кримінального провадження. Крім того, наразі відсутні відомості про результати розгляду кримінального провадження.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд доходить наступних висновків.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Оскаржуване судове рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції відповідно до наявного в матеріалах фотозображення свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , яке містить прокол, власником автомобіля бежевого кольору марки «KIA» модель «RIO», номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_1 , НОМЕР_5 , 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_6 є ОСОБА_1 .
Згідно з наявним в матеріалах справи та наданим Регіональним сервісним центром МВС в м. Києві договором комісії № 6179/19/001159 від 26.01.2019, ТОВ «УКРАВТОТЕХТРЕЙД» зобов`язується за дорученням ОСОБА_1 за комісійну плату вчинити за рахунок ОСОБА_1 від свого імені один/або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу автомобіля бежевого кольору, марки «KIA» модель «RIO», VIN номер кузова (шасі, рами) НОМЕР_1 , 2008 року випуску, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , номерний знак НОМЕР_6 , зареєстрованого за власником за договором комісії транспортного засобу 10.06.2016 за ціною узгодженою сторонами в сумі 49 000 грн. 00 коп.
На підставі вказаного договору комісії складено акт технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер № 6179/19/001159 від 26.01.2019 транспортного засобу - автомобіля бежевого кольору, марки «KIA» модель «RIO», VIN НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_5 , 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_6 .
У графі акта технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер № 6179/19/001159 від 26.01.2019 «Комітент (довірена особа)» зазначено « ОСОБА_1 » та наявний підпис.
Відповідно до висновку експерта № 17-3/926 від 02.07.2020, дозвіл на використання якого при розгляді даної справи надано листом старшого слідчого в ОВС Головного слідчого управління Національної поліції України від 01.08.2022 № 17366/24/11/1-22-вс, підпис у розділі КОМІТЕНТ у графі (прізвище, ініціали, підпис уповноваженої особи) договору комісії № 6179/19/001159 від 26.01.2019 виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Підпис у розділі КОМІТЕНТ (довірена особа) у графі ОСОБА_1 (прізвище, ініціали, підпис уповноваженої особи) акта технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер № 6179/19/001159 від 26.01.2019, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.
З наданої Регіональним сервісним центром МВС в м. Києві Інформації з Єдиного реєстру боржників від 26.01.2019 в Єдиному реєстрі боржників відсутня інформація про боржника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
З наданих Регіональним сервісним центром МВС в м. Києві Витягів з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 26.01.2019 вбачається, що станом на 15 год 15 хв 26.01.2019 у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна за боржником ОСОБА_1 відсутні обтяження щодо предмета обтяження – спірного автомобіля.
Згідно з наявним в матеріалах справи та наданим Регіональним сервісним центром МВС в м. Києві договором купівлі-продажу транспортного засобу № 6179/19/001159 від 26.01.2019 ТОВ «УКРАВТОТЕХТРЕЙД» на підставі укладеного з власником договору комісії № 6179/19/001159 від 26.01.2019 продано ОСОБА_3 автомобіль бежевого кольору, марки «KIA» модель «RIO», номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_5 , 2008 року випуску, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , номерний знак НОМЕР_6 .
На підставі заяви ОСОБА_3 № 226378115 від 26.01.2019 Регіональним сервісним центром МВС в м. Києві ТСЦ 8045 здійснено перереєстрацію спірного транспортного засобу за ОСОБА_3 , про що видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_7 , копію якого надано відповідачем - Регіональним сервісним центром МВС в м. Києві, та з якої вбачається, що зазначене свідоцтво також містить проколювання.
Оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_7 сторони суду не надали.
У подальшому відповідно до договору купівлі продажу 8045/2019/1303477 від 07.02.2019 ОСОБА_3 в особі ОСОБА_4 , що діяв на підставі посвідченої 26.01.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кашик Л.Р. довіреності, зареєстрованої в реєстрі за № 92, продано спірний автомобіль ОСОБА_2 ..
З наданої Регіональним сервісним центром МВС в м. Києві Інформації з Єдиного реєстру боржників від 07.02.2019 в Єдиному реєстрі боржників відсутня інформація про боржника ОСОБА_3 .
З наданих Регіональним сервісним центром МВС в м. Києві Витягів з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 07.02.2019 вбачається, що станом на 07.02.2019 у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна за боржником ОСОБА_3 відсутні обтяження щодо предмета обтяження – спірного автомобіля.
На підставі заяви ОСОБА_2 № 227207159 від 07.02.2019 Регіональним сервісним центром МВС в м. Києві ТСЦ 8045 здійснено перереєстрацію спірного транспортного засобу за ОСОБА_2 , про що видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_8 .
З матеріалів справи встановлено та визнається сторонами, що Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016100060002288 від 26.03.2016 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 289, ч. 4 ст. 28, ч. 3, 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 362 КК України, потерпілими в якому є позивач – ОСОБА_1 та відповідач – ОСОБА_2 .
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 27.01.2020 у справі № 757/3627/20-к накладено арешт у вказаному кримінальному провадженні на автомобіль марки «KIA» модель «RIO», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , VIN код НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_2 із забороною користування та розпорядження даним транспортним засобом.
З вказаної ухвали вбачається, що 21.01.2020 даний автомобіль визнано речовим доказом у зазначеному кримінальному провадженні.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Відповідно до частин першої – третьої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
За змістом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно із частиною третьою статті 102 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали про призначення експертизи.
Колегія суддів приймає як доказ підтверджуючий відсутність волевиявлення ОСОБА_1 на укладення договору комісії №6179/19/001159 від 26.01.2019, висновок експерта, який складено відповідно вимог чинного законодавства в рамках кримінального провадження. При цьому, експерта попереджено про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених обов`язків за статтею 384, 385 КК України.
Відповідно до висновку експертизи від 02.07.2020 року № 17-3/926, проведеної у кримінальному провадженні №12016100060002288 від 26.03.2016, підпис у розділі Комітент у графі (прізвище, ініціали, підпис уповноваженої особи) договору комісії №6179/19/001159 від 26.01.2019, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. 
За таких обставин, позивач надала належні, достовірні та допустимі докази на підтвердження того, що договір комісії №6179/19/001159 від 26.01.2019, нею не підписувався. Відповідачі не надали доказів на спростування зазначених обставин.
Будь-яких доказів, які б спростовували висновок експерта, відповідачами не надано, власних клопотань про призначення судової почеркознавчої експертизи під час розгляду справи судом першої інстанції не заявлено.
При цьому апеляційним судом враховується правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 28 липня 2020 року у справі № 363/2043/16-ц щодо оцінки висновку експертизи, проведеної в межах кримінального провадження, під час розгляду цивільної справи.
За положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Разом з тим відповідно до положень статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з статтею 388 цього кодексу майно не може бути витребуване в нього.
Згідно з положеннями статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що у позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна мають установити всі юридичні факти, визначені статями 387 та 388 ЦК, зокрема чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо.
У разі встановлення, що відповідач є добросовісним набувачем, суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею, внаслідок злочинних дій.
Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Звертаючись до суду з позовом, позивач вказує, що спірний автомобіль вибув з її володіння поза волею на підставі підроблених документів. Жодних правочинів щодо розпорядження та відчуження належного їй вказаного транспортного засобу позивач не вчиняла та не підписувала. 
Встановивши, що спірний автомобіль вибув із володіння його власника ОСОБА_1 поза волею останньої на підставі підробленого договору комісії, колегія суддів доходить висновку про витребування цього транспортного засобу з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 . 
Колегія суддів враховує інтереси позивача як власника спірного транспортного засобу, який здійснює захист порушеного права власності, надаючи їм оцінку з точки зору балансу з правами та інтересами добросовісного набувача, та вважає, що права та інтереси власника ОСОБА_1 , яка позбулася володіння автомобілем внаслідок протиправних дій, за обставин цієї справи, перевищують інтереси добросовісного набувача, який набуває право власності на майно, якщо згідно зі статтею 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Отже за обставин цієї справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про витребування спірного автомобіля з чужого незаконного володіння.
Свої права ОСОБА_2 , як добросовісний набувач, може захистити у спосіб звернення до суду з позовом до продавця спірного автомобіля щодо відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Розрахунки між власником та добросовісним набувачем при витребуванні майна із чужого незаконного володіння проводяться у відповідності до порядку, визначеного статтею 390 ЦК України.
Власник, з дотриманням вимог статті 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є обов`язковим.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2021 року у справі № 757/61314/18-ц (провадження № 61-17082св20) вказано, що віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
Висновки суду апеляційної інстанції у даній справі узгоджуються із висновками викладеними у подібних правовідносинах у постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 757/40111/19-ц.
Доводи ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу про те, що на теперішній час незаконне заволодіння спірним майном позивача судовим рішенням у кримінальному провадженні не встановлено, так само як і не встановлено вину осіб у незаконному заволодінні належним позивачу майном, у зв`язку з чим звернення з позовом є передчасним, спростовується зокрема тим, що пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України (вибуття з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом) не потребує в обов`язковому порядку встановлення таких обставин, як наприклад, пункт 2 частини першої статті 388 ЦК України (викрадення майна у власника або особи, якій він передав майно у володіння), що не застосовується до правовідносин сторін. У разі вибуття майна з володіння власника за вищезазначених умов законодавець надає переваги у захисті власнику, а не добросовісному набувачеві.
Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд, зокрема, в постанові від 27 листопада 2019 року в справі 242/972/18.
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.
За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зазначено, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
Оскільки позивачем оспорюється факт укладання правочину, такий факт може бути спростований не шляхом заявлення позовних вимог про недійсність правочину, а при вирішенні спору про захист права, яке позивач вважав порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.
За таких обставин позовні вимоги позивача про визнання недійсними договору комісії №6179/19/001159 від 26.01.2019 та договору купівлі-продажу транспортного засобу №8045/2019/1303477 від 07.02.2019, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.
Враховуючи матеріально-правовий характер спору, належним способом захисту є  витребування майна із володіння ОСОБА_2 , яке отримане ним на підставі неукладеного договору, що є підставою для звернення до Регіонального сервісного центру МВС України у м. Києві для здійснення державної реєстрації права власності на транспортний засіб, скасування попередньої реєстрації, відтак в такий спосіб порушене право позивача буде відновлено.
А тому вимоги ОСОБА_1 про поновлення державної реєстрації автомобіля марки «KIA RIO», 2008 року випуску, VIN код НОМЕР_1 , визначивши власником автомобіля ОСОБА_1 також задоволенню не підлягають із наведених вище підстав.
Посилання суду першої інстанції на постанову Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі №461/233/17, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки предметом розгляду у даній справі було зняття арешту з автомобіля накладеного в межах кримінального провадження, водночас як у справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції предметом позову є, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння, яке не підлягає розгляду в порядку кримінального судочинства.
З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову в частині витребування майна з чужого незаконного володіння.
На підставі норм статті 141 ЦПК України, на користь позивача із ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1310, 60 грн. та за подання апеляційної скарги - 1965,90 грн., а всього 3276, 50 грн.
Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Чернецької Ганни Миколаївни – задовольнити частково.
Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 09 грудня 2022 року – скасувати.
Ухвалити у даній справі нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 автомобіль марки «KIA RIO», 2008 року випуску, VIN код НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , шляхом скасування державної реєстрації автомобіля марки «KIA RIO», 2008 року випуску, VIN код НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 за ОСОБА_2 .
В іншій частині позовних вимог – в задоволенні відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у розмірі 3276, 50 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 05 червня 2023 року.

Судді: