Номер провадження: 22-ц/813/1388/23 
Справа № 509/792/14-ц
Головуючий у першій інстанції Бочаров А. І.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2023 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 509/792/14-ц
Номер апеляційного провадження: 22-ц/813/1388/23

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
- головуючого судді – Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),
- суддів: - Князюка О.В., Погорєлової С.О., 
за участю секретаря судового засідання – Власенко С.І.,

учасники справи:
- позивач –  ОСОБА_1 ,
- відповідач – ОСОБА_2 , 
- апелянт (особа, яка не брала участі у справі, але вважає, що суд вирішив питання про її права, інтереси та обов`язки) – Акціонерне товариство «Сенс Банк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на самочинну забудову, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Бочарова А.І. 05 травня 2014 року,
встановив:

2. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить: 1) визнати за ОСОБА_1 право власності на об`єкт незавершеного будівництва – індивідуальний житловий будинок, загальною площею - 197,5 кв. м., що розташований за адресою - АДРЕСА_1 ; 2) встановити порядок виконання рішення шляхом реєстрації за ОСОБА_1 права власності на об`єкт незавершеного будівництва – індивідуальний житловий будинок, загальною площею - 197,5 кв. м., що розташований за адресою - АДРЕСА_1 . Також позивачка просить стягнути з відповідача сплачений нею судовий збір у розмірі - 121,80 грн..
ОСОБА_1 обґрунтовує позовні вимоги тим, що 20 грудня 2008 року між нею та ОСОБА_2 була укладена Угода про сумісну діяльність. 
Згідно п. 1.2. вказаної угоди ОСОБА_3 дає позивачці дозвіл на використання земельної ділянки, що належить йому на праві власності, розташованої за адресою - АДРЕСА_1 , загальною площею - 0,100 га., для забудови, а саме - будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.
ОСОБА_1 на виконання умов Угоди передала ОСОБА_4 кошти у сумі – 50 000 доларів США. 
У зв`язку із великою зайнятістю обох сторін Угоди, засвідчити її у нотаріальному порядку не вдалось. 
Після підписання Угоди, відповідач згідно до п. 2.1 Угоди не чинив позивачці ніякого опору під час користування його земельною ділянкою. Починаючи з 20.12.2008 року вона безперешкодно користувалась вказаною земельною ділянкою для будівництва житлового будинку. 
Станом на день звернення до суду ОСОБА_1 власними силами зведено більше третини майбутнього житлового будинку. Однак, у зв`язку із значними фінансовими труднощами, завершити будівництво можливості вона не має. 
Таким чином, ОСОБА_1 з відповідачем ОСОБА_5 досягли згоди з усіх істотних умов Угоди та належним чином виконали покладені нею на сторони обов`язки. За таких обставин, вважає можливим визнати Угоду про сумісну діяльність від 20.12.2008 року законною та визнати за ОСОБА_1 право власності на самочинну забудову (а. с. 1 - 3).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 05 травня 2014 року задоволено вищевказані позовні вимоги ОСОБА_1 ..
Визнано за ОСОБА_1 право власності на самочинно зведений об`єкт незавершеного будівництва - індивідуальний житловий будинок, загальною площею - 197,5 кв. м., за адресою - АДРЕСА_1 .
Встановлено порядок виконання рішення шляхом реєстрації за ОСОБА_1 права власності на самочинно зведений об`єкт незавершеного будівництва - індивідуальний житловий будинок, загальною площею - 197,5 кв. м., за адресою - АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі - 121,80 грн..
Рішення суду мотивоване тим, що сторони виконали усі істотні умови угоди. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» будь-яка особа, яка створює нове нерухоме майно, вправі за наявності рішення суду зареєструвати право власності як на такий об`єкт, так і на об`єкт, що завершений будівництвом та зданий в експлуатацію (а. с. 75 - 77).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (змінило назву на – Акціонерне Товариство «Сенс Банк») просить рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 05 травня 2014 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким в задоволені позовних вимог відмовити. 

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків,          викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.
Апелянт вказує на те, що: 1) рішенням суду визнано право власності на споруду, яка розташована на земельній ділянці, яка передана в іпотеку, без врахування інтересів банку як іпотекодержателя, без його залучення до розгляду справи; 2) судом не було взято до уваги, що нормами законодавства не передбачено визнання в судовому порядку права власності на об`єкти незавершеного будівництва, які не були прийняті в експлуатацію; 3) позивачкою не було надано доказів на підтвердження своїх вимог (а. с. 80 – 89).

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від  05.07.2021 року апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» залишено без руху (а. с. 124 - 124 зворотна сторона).
На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху апелянтом подано до суду заяву, якою усунуто недоліки, зазначені в ухвалі.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від  26.07.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ «Альфа-Банк» на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 05 травня 2014 року (а. с. 136 - 136 зворотна сторона).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від  13.12.2021 року закінчено підготовку справи до розгляду. Призначено розгляд справи у приміщенні Одеського апеляційного суду (а. с. 145).
Згідно Рішення Вищої ради правосуддя від 21.02.2023 року №126/0/15-23 суддю ОСОБА_6 звільнено з посади судді Одеського апеляційного суду у відставку.
На підставі цього та керуючись Положенням про АСДС, було здійснено повторний автоматизований розподіл. 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21.03.2023 року вказану цивільну справу прийнято до провадження іншої колегії суддів. Призначено справу до розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду (а. с. 166 - 166 зворотна сторона).
13.04.2023 року від адвоката Борщенка К.Ю. надійшла заява про заміну назви банку з - АТ «Альфа-Банк» на - АТ «Сенс Банк». 
Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. 
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

3. Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Акціонерного товариства «Сенс Банк» підлягає задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин 

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, площею - 0,1000 га., яка розташована у АДРЕСА_1 , цільове призначення (використання) земельної ділянки - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки: 5123784200:02:001:0108 (а. с. 8).
20 грудня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Угоду про сумісну діяльність, згідно до п.1.2. якої ОСОБА_2 дає ОСОБА_1 дозвіл на використання земельної ділянки, що належить йому на праві власності, розташованої за адресою - АДРЕСА_1 , загальною площею - 0,100 га., для здійснення будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а. с. 9 – 9 зворотна сторона).
На виконання умов зазначеної угоди, ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі - 50 000 доларів США (а. с. 10).
Відповідно до висновку № 29/14 судової будівельно-технічної експертизи від 29.04.2014 року, при візуальному обстеженні на місці, експертом підтверджується наявність в натурі на момент обстеження на земельній ділянці АДРЕСА_1 незавершеного будівництвом житлового будинку, відсоток готовності об`єкта дослідження - незавершеного будівництвом житлового будинку з підвалом, верандами, терасою та гаражем, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 , визначений на підставі даних про вартість заміщення, у стані на час проведення дослідження складає - 35 %. Розташування об`єкту нерухомості, незавершеного будівництвом житлового будинку з підвалом, верандами, терасою та гаражем на вищезазначеній земельній ділянці відповідає вимогам державних будівельних норм та правил. Ринкова вартість на день складення висновку незавершеного будівництвом житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 , отримана на підставі використання витратного підходу з урахуванням факторів, які впливають на вартість в ринкових умовах, складає (без урахування ПДВ та з урахуванням земельної складової) - 1 122 703 (один мільйон сто двадцять дві тисячі сімсот три) грн. (а. с. 48 - 69).
11.04.2007 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладений договір кредиту №2006/686-Ф03.9/147.
Пунктом 1.2. якого передбачено, що кредит надається Позичальнику на наступні цілі: - придбання нерухомого майна - земельної ділянки, загальною площею - 0,100 га., що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 , цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.
11.04.2007 року АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладений договір іпотеки, згідно п.1.1. якого в іпотеку земельну передано ділянку, загальною площею - 0,100 га., що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 . Кадастровий номер 5123784200:02:001:0108.
На виконання пункту 1.10 договору іпотеки, 14.12.2007 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено договір про внесення змін, згідно якого п. 1.1. договору іпотеки викласти в наступній редакції :
1.1. Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю у якості забезпечення виконання зобов`язань за Договором кредиту №2006/686-Ф03.9/147 від 11.04.2007 року, укладеним між Іпотекодержателем та іпотекодавцем, надалі за текстом основне зобов`язання, наступне нерухоме майно: - Земельну ділянку, площею – 0,1000 га. ( в тому числі - 0,1000 га. - рілля), що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 , яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер №5123784200020010108, яка належить іпотекодавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 666468, виданого Овідіопольським районним відділом земельних ресурсів Одеської області 19.09.2007 року, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого Куркан Н.Ф., приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу 11.04.2007 року за реєстровим номером №2060. Акт зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею договорів оренди землі за № 010752900159, кадастровий №5123 7842 0002 001 01 08.
10 вересня 2019 року Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та єдиним акціонером АТ «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк».
Згідно Рішення №5/2019 єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року, було затверджено Передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» які зазначені у передавальному акті, виникає у АТ «АЛЬФА-БАНК» з дати визначеної у Передавальному акті, а саме - з 15.10.2019 року.
Протоколом №4/2019 позачергових загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» від 15.10.2019 року було вирішено затвердити Передавальний акт (п. 2.1. протоколу).
Таким чином, 15 жовтня 2019 року відповідно до підпункту «г» пункту 11 частини 4 статті 1 Закону України «Про спрощення процедур реорганізації та капіталізації банків», пунктів 3.1., 5.3., Постанови Правління НБУ № 189 від 27.06.2008 року «Про затвердження положення про особливості реорганізації банку за рішенням його власників», було затверджено Передавальний акт, у відповідності до якого АТ «Альфа-Банк» у порядку правонаступництва набуває всіх прав за переданими йому активами (включаючи права за договорами забезпечення, у тому числі поруки), а також набув обов`язків боржника за вимогами кредиторів (вкладників) за переданими зобов`язаннями без необхідності внесення змін до відповідних договорів.
Згідно п. 1 Передавального акта від 15.10.2019 року, внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ «Укрсоцбанк» правонаступником усього його майна, майнових прав та обов`язків за цим актом є АТ «АЛЬФА БАНК». Правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати затвердження цього Передавального акту загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та рішенням єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» а саме з 15.10.2019 року.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.
Згідно з п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.
Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року №11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).
Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків щодо наявності підстав для задоволення позовної заяви ОСОБА_1 ..

Мотиви прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі 

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Системне тлумачення категорій «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статей 350 та 351 ЦК України ) та «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення відносно неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та у порядку визначених цивільним законодавством.
Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21 липня  2022 року у справі № 569/5126/19 (провадження № 61-3815св22).
За частиною другою статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177–179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.
Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц (провадження № 14-483цс19).
Державна реєстрація не є способом набуття права власності, а лише становить засіб підтвердження фактів набуття речових прав на нерухоме майно (постанова Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18).
За наявності усієї дозвільної документації, тобто документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва, до реєстрації права власності на новозбудоване нерухоме майно особа є власником лише матеріалів, обладнання та іншого майна, що було використано в процесі будівництва (постанова Верховного Суду від 21 березня 2019 року у справі № 909/175/18).
Не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки.
Поняття ж самочинного будівництва, правові підстави та умови визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно визначені у статті 376 ЦК України, яка унормовує відносини, що виникають у тих випадках, коли вимоги закону та інших правових актів при створенні нової речі (самочинному будівництві) були порушені.
За частиною першою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ№666468, ОСОБА_2 належить на праві власності земельна ділянка, площею - 0,1000 га., що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 , надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер №5123784200:02:001:0108 (а. с. 8).
20 грудня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Угоду про сумісну діяльність, згідно до п.1.2. якої ОСОБА_2 дає ОСОБА_1 дозвіл на використання земельної ділянки, що належить йому на праві власності, розташованої за адресою - АДРЕСА_1 , загальною площею - 0,100 га., для здійснення будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.На виконання умов зазначеної угоди, ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі - 50 000 доларів США.
Починаючи з 20 грудня 2008 року, ОСОБА_1 безперешкодно користувалась вказаною земельною ділянкою та здійснювала будівництво житлового будинку. Проте, у зв`язку із фінансовими труднощами будівництво не було завершено.
Отже, спірний будинок будувався на земельній ділянці, що була відведена саме для цієї мети.
За загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина 2 статті 376 ЦК України). Проте в окремих випадках стаття 376 ЦК України передбачає можливість визнання судом права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.
Таким чином, поняття «об`єкт незавершеного будівництва» (частина третя статті 331 ЦК України) та «самочинно збудований об`єкт» (частина перша статті 376 ЦК України) мають різний правовий статус та відмінне законодавче регулювання.
Як зазначено вище, чинне законодавство передбачає можливість набуття особою за певних умов права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомого майна за рішенням суду.
У той же час об`єкт незавершеного будівництва є лише сукупністю належних забудовнику будівельних матеріалів і наявність судового рішення про визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва чи його поділу не змінює правового статусу такого майна та не перетворює сукупність будівельних матеріалів на новостворену річ – об`єкт нерухомого майна (житловий будинок, будівлю, споруду тощо) у розумінні статті 181 та частини другої статті 331 ЦК України, оскільки не звільняє забудовника від обов`язку після завершення будівництва (створення майна) ввести його в установленому порядку в експлуатацію в загальному порядку та здійснити державну реєстрацію права власності на новостворене нерухоме майно.
На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.
Судом першої інстанції не було враховано правовий статус земельної ділянки, оскільки остання була передана в іпотеку, тому визнаючи право власності на незавершене будівництво, судом було порушено права іпотекодержателя, виходячи з наступного.
11.04.2007 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладений договір кредиту №2006/686-Ф03.9/147.
Пунктом 1.2. Кредит надається Позичальнику на наступні цілі: придбання нерухомого майна - земельної ділянки, загальною площею - 0,100 га., що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 , цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.
11.04.2007 року АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладений договір іпотеки, згідно п.1.1. якого в іпотеку передано земельну ділянку, загальною площею - 0,100 га., що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 . Кадастровий номер 5123784200:02:001:0108.
На виконання пункту 1.10 договору іпотеки, 14.12.2007 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 , укладено договір про внесення змін, згідно якого п. 1.1. договору іпотеки викладено в наступній редакції :
1.1.Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю у якості забезпечення виконання зобов`язань за Договором кредиту №2006/686-Ф03.9/147 від 11.04.2007 року, укладеним між Іпотекодержателем та іпотекодавцем, надалі за текстом основне зобов`язання, наступне нерухоме майно : - Земельну ділянку, площею 0.1000 га ( в тому числі 0,1000 га-рілля), що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер №5123784200020010108, яка належить іпотекодавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 666468, виданого Овідіопольським районним відділом земельних ресурсів Одеської області 19.09.2007 року, на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки, посвідченого Куркан Н.Ф., приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу 11.04.2007 року за реєстровим номером №2060. Акт зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею договорів оренди землі за № 010752900159, кадастровий №5123 7842 0002 001 01 08.
Відповідно до п. 2.1.4 Договору іпотеки, сторони погодили, що без письмової згоди Іпотекодержателя, що оформляється додатковою угодою до вказаного Договору, не відчужувати Предмет іпотеки, а також не передавати його в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.
Відповідно до п. 2.1.7 Договору іпотеки, без встановленого дозволу відповідних державних органів та письмової згоди Іпотекодержателя не здійснювати перебудови/забудови Предмета іпотеки.
Отже, ОСОБА_2 , передаючи вказану земельну ділянку ОСОБА_1 за Угодою про сумісну діяльність, порушив п. 2.1.4, п. 2.1.7 Іпотечного договору.
Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 6 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин та які були чинними на момент розгляду судом першої інстанції цієї справи) якщо в іпотеку передається земельна ділянка, на якій розташовані будівлі (споруди), які належать іпотекодавцю на праві власності, така земельна ділянка підлягає передачі в іпотеку разом з будівлями (спорудами), на якій вони розташовані. Після звернення стягнення на передану в іпотеку земельну ділянку, на якій розташовані будівлі (споруди), що належать іншій, ніж іпотекодавець, особі, новий власник земельної ділянки зобов`язаний надати власнику будівлі (споруди) такі ж умови користування земельною ділянкою, які мав іпотекодавець. Об`єкти незавершеного будівництва, розташовані на переданій в іпотеку земельній ділянці, вважаються предметом іпотеки, незалежно від того, хто є власником об`єкта незавершеного будівництва.
У частинах першій, другій статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин та які були чинними на момент розгляду судом першої інстанції цієї справи) зазначено, що предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Предметом іпотеки також може бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладення іпотечного договору.
Об`єднана палата Верховного суду у постанові від 18 квітня 2022 року у справі №520/1185/15-ц, звернула увагу, що законодавець змінив підхід до вказаного правового регулювання і Законом України від 03 липня 2018 року № 2478-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» статтю 5 Закону України «Про іпотеку» доповнено частиною п`ятою такого змісту: «У разі якщо іпотекодавцем предмет іпотеки було реконструйовано або щодо нього було проведено самочинне будівництво (у тому числі, але не виключно, споруджено нові будівлі, споруди тощо на земельній ділянці, що належить іпотекодавцю на праві власності чи перебуває в його користуванні), всі реконструйовані, новостворені об`єкти нерухомості вважаються предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору».
У пунктах 1, 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 03 липня 2018 року № 2478-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» встановлено, що цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію через три місяці з дня набрання чинності цим Законом. Цей Закон застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, крім частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку», що застосовується виключно до договорів і угод, укладених після введення в дію цього Закону.
Отже, спірним рішенням визнано право власності на об`єкт незавершеного будівництва за ОСОБА_1 , яка не є стороною кредитного договору та договору іпотеки. Отже, будівля, на яку визнано право власності, розташована на земельній ділянці, яка є предметом іпотеки. 
Тому враховуючи, що земельна ділянка, на якій розташований об`єкт незавершеного будівництва, не може бути відокремлена без порушень права власності, та враховуючи, що апелянт є іпотекодержателем, наявність спірного рішення, яким визнано право власності на недобудовану будівлю, порушує його права.
Враховуючи вищевказане, колегія суддів дійшла висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ..

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції 

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги Акціонерного товариства «Сенс Банк» є доведеними, а тому вона підлягає задоволенню.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374, пункту 4 статті 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 за вищевказаного обґрунтування.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський 
апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» - задовольнити.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 05 травня 2014 року - скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва (самочинну забудову) – відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 03 липня 2023 року.

Головуючий суддя:                                                 А. П. Заїкін

Судді:                                                                 О. В. Князюк

С. О. Погорєлова